Anita Weaver

Újra élni

EPUB ISBN 978-963-387-019-8

1864

William Kenward csendesen ült a kocsijában, és a táj megkapóan festői mivoltában gyönyörködött, mintha az, csak arra várna, hogy valaki vászonra vesse buján zöldellő erdős, dombos váltakozásait. Az angol vidék talán ilyenkor, nyár elején a legszebb, bár erről a vélemények nagyon eltérőek.

Húga semmiképp sem túlzott, amikor azt írta levelében, hogy ennél szebb vidéket nem látott még. Ezúttal valóban igazat kellett adnia neki, pedig már sok helyen megfordult az országban, és néhány helyen külföldön. Ő is elragadtatással nézte a zöldellő réteket, a sűrű erdőket. Érezte a természet semmihez sem fogható illatát, és mélyen magába szívta a tiszta, friss levegőt. Mennyivel másabb volt ez, mint az utazásai alatt megismert nagy városok nyüzsgése, bár, sokszor azokat is érdekesnek találta. Ujjai a kocsi nyitott ablakán doboltak, egyértelmű jeleként a türelmetlenségének, pedig már nagyon közel jártak az úti céljukhoz. Alig várta már, hogy megérkezzenek testvére új otthonába.

Közel fél éve nem látták egymást, Cora esküvője óta. Alig néhány nappal azután, hogy húga férjhez ment, üzleti ügyei külföldre szólították, és csupán a napokban tért vissza onnan. Természetesen, az újdonsült fiatalasszony rendületlenül írta neki a leveleket. Beszámolt a házról, amelybe költöztek, a szomszédokról, úgy, hogy már szinte saját ismerősének tekintette őket, és minden történésről, ami velük, vagy a környéken megesett. Nagyon hiányzott számára a mindig jó kedélyű, és tapintatosan őszinte lány. Nem csoda, hiszen nem csak a bátyja, de egyben az apja is volt, hosszú évek óta.

Cora. Mindig féltő szeretettel gondolt rá. Emlékeiben gyakran bukkan fel gyerekként, barna fürtjeivel, és szemeivel, amely csupán egy árnyalatnyival világosabb, mint az övé. Úgy érezte, pillanatok alatt nőt fel, érett ifjú hölggyé. Milyen szomorú, hogy a szülei ezt már nem érhették meg. Húga kései gyerekként jött a világra, ám születése után édesanyját hamar elvesztette, a lány nem is emlékezett rá, olyan kicsi volt még, majd apjuk is követte őt, alig öt évvel később. William akkor már elég idős volt ahhoz, hogy képes legyen gondoskodni róla és a birtokról. Üzletei egyre sikeresebbek voltak, ami lehetővé tette az újabb befektetéseket és a terjeszkedést, és egyre jobban gyarapította a családi vagyont. Ezért is tartott annyira attól, hogy valamelyik hozományvadász szemet vet a húgára, és ezzel csalódást okoz majd neki. Nem a pénzt a féltette, hanem a lányt. Szerencsére, kevés ilyen akadt, de azok is megfutamodtak, mikor szembekerültek vele. Végül, legnagyobb örömére és megelégedésére, Cora az egyik üzleti partnerét választotta kedvesének, aki gyakran megfordult náluk és ő teljes mértékben egyet értett és elfogadta a döntését. Charles Brightmore maga is jelentős vagyonnal rendelkezett, így nem kellett attól tartania, hogy csupán a hozománya miatt kéri meg a lány kezét. A jegyesség nem tartott sokáig, tekintettel az ő utazására, és így az esküvőt még előző télen megtartották, olyan pompával, amilyen a húgának kijárt. Igaz, a lány eleinte tiltakozott ellene, nem akarta bátyját felesleges kiadásokba verni, nem mintha ez annyira megterhelő lett volna a számára, ám testvére meggyőzte róla, hogy ez a legkevesebb, amit megérdemel, és ő adhat neki. Talán elfogult volt, de még soha nem látott szebb, és ragyogóbb arcú menyasszonyt, mint amilyen a húga volt. Természetesen, a házasságkötés után a lány elhagyta a szülői házat, amely annyira üres lett nélküle, ezért nem is bánta a férfi, hogy neki is el kell hagynia otthonát egy időre.

William maga, elég összetett személyiség, aki sok tekintetben inkább nehéz természetűnek tűnhetett némelyek szemében, amit rögtön el is vetettek, amint szóba elegyedtek vele. Bár megjelenése erőt és hatalmat sugárzott, még sem volt félelmet keltő. Magas termete, rövid, sűrű, szinte fekete haja, markáns arcvonala és sötét szeme vonzotta a női tekinteteket, amit csak még vonzóbbá tett a meglehetősen nagy vagyona. Ettől eltekintve, a neveltetéséből fakadóan, végig megőrizte veleszületett személyiségét, és nem vette fel, a gazdagokra annyira jellemző, lenéző pökhendiséget. Jól bánt mind a bérlőivel, mind az üzlet feleivel, egyszóval emberséges volt mindenkivel, akivel valaha is kapcsolatba került, ellenben néhány ismerősével, akik a végletekig kihasználtak minden kínálkozó lehetőséget, és embert a nagyobb haszon fejében.

Távolléte során, miközben a húga leveleit olvasta, melyekből áradt a boldogság, rájött, hogy most már nincs miért halogatnia a nősülést. Ideje neki is családot alapítania, egy olyan nő mellett, aki kiérdemli a megbecsülését és a szerelmét. A gond csupán az volt, hogy még nem igazán találkozott ilyen nővel, vagy talán csak nem kereste elég elszántan. Mindenesetre elhatározásra jutott, ami azt jelentette, készen áll arra, hogy utat engedjen a szívéhez, legalábbis annak, aki azt megérdemli.

Gondolatai lassan visszatértek a jelenbe. Ahogy kinézett a kocsi ablakán, a közelebbi domb tetején egy női alakot pillantott meg, aki kantárszáron vezette maga mellett a lovát. A látvány lenyűgöző volt. A nő kecsesen lépkedett a puha talajon, sötét lovagló ruhája szinte lebegett körülötte. Ilyen távolságból nem tudta megállapítani a színét, valószínűleg sötétkék lehetett, apró kalapja alól pedig, világos hajtincsek bukkantak elő, melyeken megtört a nap fénye, ragyogó sugárral övezve az arcát. Vonásait nem láthatta, ám maga a jelenség lekötötte minden figyelmét. A nő, mintha csak megérezte volna, hogy figyelik, a kocsi irányába fordult, kezét a szeme elé ernyőzte, hogy ne vakítsák el a napsugarak. A férfi egy pillanatra sem vette le róla a tekintetét, így, mikor a nő észrevette, hogy figyelik azonnal elfordult és folytatta tovább az útját.

A kocsi amint felért a dombra felbukkant előttük a hatalmas kúria. Innen az út már csupán néhány percig tartott. Ahogy beálltak a lovak a ház elé, Cora mit sem törődve az etikett szabályaival leszaladt a lépcsőn, és bátyja karjaiba vetette magát.

– Végre itt vagy! Isten hozott nálunk! – köszöntötte, mikor megbírt szólalni a meghatottságtól.

– Szia! – viszonozta az ölelést a férfi.

– Már annyira vártunk! Nagyon hiányoztál.

– Akárcsak te nekem.

– Charles sajnos itthon, néhány napra el kellett mennie, reméli, maradsz addig, amíg vissza nem érkezik, mindenkép szeretne veled találkozni.

– Nos, az attól függ, hogy fogom érezni magam. A fogadtatással nagyon elégedett vagyok – incselkedett vele a testvére.

– Meglátod, nagyon elégedett leszel a vendéglátással – nézett fel rá ragyogó arccal Cora, miközben bevezette a házba – erről én magam fogok gondoskodni – ígérte.

– Akkor azt hiszem, a legjobb kezekben vagyok – csókolt neki kezet William.

A tágas, díszes előcsarnok nem hagyott kétséget a ház urának társadalmi helyzetéről, rangjáról és vagyonáról. Természetesen, mindenhol fellelhető volt a háziasszony gondos keze nyoma is, erről árulkodott az ízléses berendezés, és a sok váza, tele csodásan illatozó virággal, a finom szőnyegek és a kényelmes bútorok. Miután húga megmutatta a szobáját, a szalonban foglaltak helyet.

– Örülök, hogy ilyen boldognak látlak – mondta William, ahogy hosszan vizsgálta a lány arcát. Semmi mesterkéltség nem volt a tekintetében, amely az ellenkezőjére utalt volna.

– Kételkedtél benne, hogy így lesz? – kérdezte a fiatalasszony.

– Tulajdonképpen nem, csak történhetett volna bármi.

– Charles remek ember és nagyon jó férj. Szeretem őt, ennél többet nem is kívánhatnék – tette kezét a bátyjáéra.

A beszélgetés innen már a megszokott mederben zajlott. William mesélt az útján meglátogatott városokról, az ottani életről, divatról, húga pedig, érdeklődéssel hallgatta. Lenyűgözték a hallottak.

– Egyszer talán én is rászánom magam, és megkérem Charlest, utazunk el valahova, de ismersz, nem szívesen utazom távolabb Londontól, és az otthonomtól. Addig is menjünk, megmutatom a parkot, amelyre annyira büszke vagyok – ajánlotta nem sokkal később a lány. Karba öltve sétáltak a gyönyörűen megművelt ágyások között, amíg ki nem értek a ház mögött elterülő tisztásra. A hatalmas területet mindenhol buja zöld fű fedte, oldalt hatalmas lombokkal ékesített fák adtak árnyékot a nyári napsütés elől, a pihenni vágyóknak.

– Azt hiszem, nincs ennél szebb hely a világon – mondta elragadtatva Cora.

– Valóban lenyűgöző – helyeselt a férfi, ahogy a távolságot kémlelte. Ekkor eszébe jutott a nő, akit a dombon látott.

– Idefelé láttam egy női alakot, nem messze innen.

– Az valószínűleg Charlotte Whatman volt. Ő a legközelebbi szomszédunk, de nem mondhatnám, hogy túlságosan barátságos.

– Hogy érted ezt?

– Nem is tudom, sok pletyka kering róla, ám valójában senki sem ismeri igazán, olyan magának való. Tagadhatatlan, hogy gyönyörű nő, mégis egyedül él abban a hatalmas házban, vagyis a személyzetet és egy komornát leszámítva. Ha találkoztok, vigyázz vele, eléggé szeszéjes természete – figyelmeztette nevetve, a férfi pedig, nem tudta eldönteni, hogy komolyan gondolta-e, amit mondott.

– A gyönyörű nőknek általában szeszéjes a természetük, persze, leszámítva téged – mosolygott rá a férfi, majd hosszan a távolba tekintet.

A hosszú út és a kellemes társaság megtette a hatását, William amint vacsora után lefeküdt, rögtön álomba is merült, ami igen ritka volt nála. Reggel frissen és kipihenten ébredt, bár még eléggé korán volt. Kinézett az ablakon, és mintha csak a táj hívó hangját halotta volna, úgy érezte, ennél jobb alkalmat nem is találhatna a lovaglásra. Megmosakodott, felöltözött és az istállóba ment. A lovász egy gyönyörű, megbízható állatott kantározott fel neki, akivel igazán összhangban voltak az első pillanattól kezdve, ahogy felült rá. Nem volt különösebb úti célja, így a közeli erdős terület felé vette az irányt.

Néhány perccel később, már elég távol volt a háztól, viszont meglehetősen közel ahhoz a helyhez, ahol előző nap az ismeretlen nőt látta. Persze, erre csak akkor ébredt rá, mikor felismerte a tájat. Felvágtatott a dombra, és megállította a lovát. Az emelkedő miatt eddig takarásban lévő ház szinte a semmiből bukkant elő, ahogy felért. Alig pár száz méternyire lehetett tőle. Nem volt akkora, mint a húga otthona, ám ez is elég tekintélyes épületnek számított a maga nemében. Oldalról lódobogást hallott, ezért a hang irányába fordult. Ha a tegnapi látvány lenyűgözte, akkor a mostani egyenesen mellbe vágta. A nő állt meg tőle valamivel távolabb. Igaz, akkor nem látta jól az arcát, valahogy mégis biztos volt benne, hogy ő az. A legutolsó divatot követő piros lovagló ruha volt rajta, hozzá illő kis, hetyke kalappal, ami csak még jobban kiemelte arca szépségét. Sosem látott még nőt, akinek valami ennyire jól állt volna. Most már meg tudta állapítani azt is, hogy a haja nem csupán világos, hanem aranyló mézszínű. Túl lehetett már a huszadik életévén, ami gondolkodóba ejtette a férfit, vajon miért nem ment még férjhez. Ahogy a zöld szemekbe nézett, akkor vette csak észre, hogy a tekintete bosszússágról árulkodik.

– Elárulná, uram, hogy mit keres ön itt?

– A nevem William Kenward.

– Nem a nevére vagyok kíváncsi, hanem arra, hogy mit keres itt. Ha nem tudná, ez az én birtokom! – hangja olyan fagyosan csengett, hogy akár a vizet is képes lett volna megfagyasztani, ha lett volna a közelben.

– Elnézést, nem akartam tolakodó lenni, csupán magával ragadott a táj szépsége – válaszolt udvariasan a férfi, annak ellenére, hogy mennyire meglepte a nő harciassága.

– Akkor, ha lehet, a közeljövőben legyen olyan szíves, és kerülje el ezt a helyet! Nem akarom még egyszer meglátni itt! – azzal megfogta a kantárszárat, és abba az irányba fordította a lovát, amelyről érkezett.

– Már elnézést, hölgyem! – szólt utána a férfi.

– Talán nem voltam elég világos, uram? – nézett vissza a válla felett a nő.

– De, túlságosan is. Tudja, az etikettnek vannak bizonyos udvariassági szabályai.

– Már rég nem érdekelnek azok a szabályok – válaszolta határozottan, és ellovagolt.

William még egy darabig nézett utána, próbált rájönni, valójában mi is történt az imént. A húga figyelmezette ugyan, hogy kissé nehéz a természete, de azt semmiképp sem hitte volna, hogy ennyire. Így kis merészségre utalt így lerohanni valakit. Minél tovább állt ott, annál jobban belelovalta magát a dologba. Abban igaza volt a nőnek, hogy valószínűleg átlépte a birtoka határát, mivel fogalma sem volt róla, hogy az hol húzódik, és eléggé el is távolodott a húga házától, azonban ez még nem jogosította fel őt arra, hogy ilyen hangnemben beszéljen vele. Persze, valóban vannak, akiket nem érdekelnek a társadalmi szabályok, még sem támadnak rá rögtön az emberre, még akkor sem, ha ilyen gyönyörű. Ez az ellentét nagyon meglepte. Bár volt már dolga szép nőkkel, akik tisztában voltak vele, milyen hatással vannak a férfiakra, ám azok inkább arra használták ezt az adottságukat, hogy elrabolják az áldozataik szívét, nem pedig, arra, hogy elriasszák őket vele. Be kellett ismernie, rendkívül bosszantotta ez a modortalanság. Mire visszatért a kúriához, szó szerint forrt benne a düh. Amint kissé rendbe szedte magát, lement a reggelihez. Cora az asztalnál ült, és mosolyogva nézett rá a csészéje fölött.

– Jó reggelt!

– Neked is, kedvesem! – válaszolta.

– Korán keltél ma.

– Igen, lovagoltam egyet a környéken.

– És, hogy tetszett?

– Őszintén? Mérhetetlenül felkavaró volt.

– Mire akarsz ezzel célozni? Nem voltál elégedett, azzal, amit láttál?

– Semmi esetre sem, teljesen másról van szó. Volt szerencsém összefutni azzal a kedves hölggyel a szomszéd birtokról – húzta el a száját gúnyosan William.

– Valóban? És milyennek találtad? – bár kérdeznie sem kellett, amit leolvasott az arcáról, az megadta a választ.

– Nekem ugrott, mint egy hárpia – válaszolta bosszúsan, mire a húga kacagni kezdett.

– Mi olyan mulatságos ebben?

– Meg kell hagyni, a hárpia valóban találó név. Szóval, mi történt?

– Azt állította, hogy átléptem a birtoka határát, és nyomatékosan közölte velem, hogy többé ne tegyem.

– Végeredményben jogos volt a kérése, nem?

– Ezt nem vitatom, csupán a hangnem volt bántó, amellyel mindezt tudatta velem.

– Akkor ebben az esetben én szerencsésebbnek mondhatom magam. Nem sokkal azután, hogy ideköltöztünk, meghívtam egy teára, és azóta természetesen többször is, amit eddig mindig nagyon udvariasan visszautasított. Az az érzésem, valamiért nem kedveli az embereket. Nagyon kevesen vannak, akiket közel engedett magához. Ha jobban belegondolok, talán nincs is ilyen a környéken, leszámítva doktor Godwint, aki rendszeresen megfordul nála, aki teljességgel el van ragadtatva tőle.

– Ez különös. Nos, úgy tűnik, hogy mi nem tartozunk e kivételes személyek közé, és ezek után nem is igazán vágyom rá – osztotta meg vele a véleményét a bátyja.

– Valami baj van? – kérdezte aggódva, mikor látta, hogy Cora arca egy pillanatra elsápadt és kissé remegő kézzel tette le a csészéjét.

– Nem, semmi.

– Nekem nem úgy tűnt.

– Pedig jól vagyok – bizonygatta a másik.

Ezzel a kellemetlen incidens, feledésbe is merült egy időre, bár William sokszor idézte fel magában a nő arcát. Látta maga előtt a szép vonalú ajkait, kissé fitos orrát, ragyogó zöld szemeit. Az emléket mindig megzavarta a morózus hangnem, amelyet vele szemben használt. Azután eszébe jutottak húga szavai, miszerint valamiért nem kedveli igazán az embereket. Akkor ez az egész nem a személye, hanem a többség ellen szólt. Talán tehetne egy próbát, hátha sikerül kiengesztelnie. A gondolat ott motoszkált benne egész nap, mígnem elhatározásra jutott, hogy másnap reggel újra kilovagol.

Charlotte látta előző nap az érkező kocsit, amelyben jól kivehető volt benne ülő férfi alakja is. Nem igazán tulajdonított neki nagyobb jelentőséget, hiszen a szomszéd birtokra gyakran érkeztek vendégek. Eddig sikerült mindenkit távol tartania magától és az otthonától, remélte, így lesz ezután is. Ám másnap reggel olyan váratlanul érintette az idegen férfi megjelenése, hogy muszáj volt tennie ellene valamit, hogy a továbbiakban elkerüljön vele bármilyen találkozást. Ő maga is korán kelt, mint általában mindig, hogy eleget tegyen a divat melletti egyetlen kedvtelésének, a lovaglásnak. Szerette, ahogyan ilyenkor elsuhant mellette a táj, a szelet, amely megérintette az arcát, ekkor érezte magát csak igazán szabadnak. Akár órák hosszat is távol maradt egy-egy alkalommal, ahogy körbejárta a birtok határát. Ahogyan azt aznap is tenni készült.

Már messziről megpillantotta a férfit a dombon, aki a háza felé nézett. Egy pillanatra megtorpant, és megállította a lovát, kellő távolságban ahhoz, hogy a másik ne lássa és hallhassa meg. Gyűlölte még a gondolatát is annak, hogy bárki betörhet a magányába, mégis valamiért képtelen volt levenni róla a tekintetét. Ebből a távolságból elég magasnak ítélte meg, bár nem lehetett benne biztos, mivel lóháton ült, de milyen remekül. Fesztelen, egyenes volt a tartása, mintha csak lóhátra született volna. Elegáns, sötét ruhája jó módra utalt. Az arcát nem láthatta, de biztos volt benne, hogy vonásai markánsak, ami által valószínűleg rengeteg női hódolója akadt. Ettől máris ellenszenvesnek könyvelte el magában, esélyt sem adva neki arra, hogy bármit is tegyen az ellenkezőéjért. Nagy levegőt vett, majd közelebb lovagolt hozzá, de csakis amennyire szükségesnek tartotta ahhoz, hogy kérdőre vonhassa. Ez az ő birtoka volt, és senkit sem látott szívesen, főleg egy ilyen, nők bálványa típusú férfit nem. Mégis, mikor megszólította és a férfi ránézett, volt valami különös csodálat a tekintetében, ahogy az idegen ráemelte a szemeit. Még soha nem nézett rá így senki, bár az utóbbi időben nem is adott lehetőséget senkinek arra, hogy egy mérföldnél közelebb menjen hozzá. A felemelő érzés, amit a férfi szemei váltottak ki belőle, csak még jobban mélyítették benne az elhatározást, hogy semmilyen kapcsolatba nem kerülhet vele. Kívülről határozottnak tűnhetett, belülről viszont nagyon is sebezhető volt, az átélt szörnyűségek miatt, amelyek megpecsételték a múltját és egyben a jövőjét is. Ezért is határozott úgy, hogy egyetlen férfinak sincs helye az életében, sőt, kimondottan megvetette őket, legalábbis a legtöbbjüket. Ahogy az idegenre nézett, nem maradt kétsége a felől, bármelyik női szívet pillanatok alatt képes lenne összetörni. Nos, nem ő lesz a következő. Az egész megjelenése férfias volt, a hajától a csizmájáig. Nem viselt kalapot, így sűrű, enyhén hullámos hajával szabadon játszadozott az enyhe szellő, tekintete fürkésző, és megigéző, a teste pedig, még a ruha sem volt képes teljesen elfedni erőteljes testalkatát. Ettől némileg megrendült a szándékát illetően, ám gyorsan sikerült összeszednie magát, és rendre utasítani őt, amiért ismét átlépte a birtoka határát.

– Ha jól emlékszem, világosan megmondtam, hogy nincs keresni való ezen a helyen! – esett neki rögtön.

– Reméltem, az éjszaka tanult egy kis jó modort, de úgy tűnik, tévedtem – válaszolta minden elhatározása ellenére William. Azzal a szándékkal indult el nemrég, hogy jóváteszi a tegnapi botlást, ám amint meglátta a nőt, maga sem értette miért, tejesen az ellenkezőjét tette annak, mint amit tervezett. Persze, igen csak nagy szerepe volt ebben annak is, ahogyan újfent ráripakodott.

– Uram, ön rendkívül pimasz!

– Ön pedig, arrogáns!

– Úgy vélem, ezt kiváltságnak vehetem, mivel a saját otthonomban vagyok.

– Bizonyára jól elszórakoztatja ezzel magát, mivel nem hinném, hogy sokan lennének, akik szívesen átlépnék a háza küszöbét.

– Megvan annak is a maga előnye, mivel így legalább nem kell elviselnem az olyan alakok méltatlan viselkedését, mint amilyen az öné is.

Látta az elképedést a férfi arcán, de nem törődött vele, sőt, egy perccel sem akart tovább maradni a közelében, mint amennyit feltétlenül szükséges volt. Megint csak faképnél hagyta, úgy tűnt, ez már kezd a szokásává válni, de ez volt az egyetlen esélye annak, hogy szabaduljon a közeléből. Hazáig vágtatott, és vissza sem nézett.

Amint belépett otthonába, kissé megnyugodott. A megszokott környezett biztonsággal töltötte el. Meg volt mindene, amire csak szüksége lehetett, ennél többet nem is akart. Hosszú ideig élt más akaratának kitéve, most viszont a maga ura volt, és kizárt minden olyat az életéből, ami bármire is kényszeríthette volna. Ez a maga világa, olyan, amilyenné formálta, és nem engedett betekintést idegeneknek. A csekély számú személyzet elnézte a különcségét, mivel nem csak jól meg voltak fizetve, de jól is bántak velük.

Ahogy lépdelt fel a lépcsőn, újra a történtekre terelődtek a gondolatai. Meglepte, és egyúttal meg is rémítette, hogy mekkora hatással volt rá a férfi. Rég nem elfelejtett érzéseket ébresztett benne, és ettől teljesen megrémült. Sugárzott belőle valamiféle erő, amely húzta magához. Hosszasan el tudta nézni a markáns arcot, a dühösen villanó sötét szemeket. Egyszer már csapdába esett, még egyszer nem fog. Nem engedi, hogy pusztán az érzelmei miatt újra szenvednie kelljen, bár, egyelőre ez a veszély nem fenyegette, legalábbis a férfi részéről. Sikerült jó időre, ha nem egy egész életre elvennie a kedvét attól, hogy a közelébe merészkedjen. A szobájába sietett, hogy átöltözzön, remélte, annyi idő alatt sikerül teljesen összeszednie magát. Jó félórával később és immár higgadtan lement az ebédlőbe. Marie, a komornája, a reggelit készítette elő, mikor belépett a konyhába.

– Jó reggelt!

– Önnek is asszonyom! – nézett fel munkájából.

– Azonnal tálalok.

– Köszönöm, ma inkább kihagyom a reggelit. Egyébként mintha már mondtam volna, hogy nem szükséges ilyesmivel foglalkoznod – emlékeztette már sokadszor.

A kapcsolatuk nem pusztán anyagi síkon működött, annál jóval személyesebb volt. Marie az egyetlen ember a múltból, akit elviselt maga mellett. A középkorú nő még hajadon volt, kissé férfias megjelenésű, arca csontos, termete magas vékony, ám a természete rendkívül szívélyes, gondoskodó, és önfeláldozó. Charlotte többel tartozott neki, mint amennyit a másik hajlandó volt tőle elfogadni. A legnehezebb időszakban is rendíthetetlenül mellette állt, és a jelenléte erőt adott neki ahhoz, hogy semmiképp ne adja fel, amiért végül mégis rendkívül hálás volt neki.

– Talán nem érzi jól magát? – nézett fel rá aggódva, figyelmen kívül hagyva az előbbi megjegyzést.

– De, jól vagyok, csak valahogy most nincs étvágyam.

– Mostanában olyan keveset eszik, a végén teljesen legyengül.

– Tudom, ha tehetnéd, kétszer akkorára hizlalnál, mint amekkora vagyok – mosolygott Charlotte.

– És még akkor sem lenne kövér. Lovagolni volt?

– Igen.

– Fogalmam nincs róla, miért kedveli annyira ezt az időtöltést, még a gondolatába is beleborzongok, hogy annak a hatalmas állatnak a hátára ül.

– Ha egyszer kipróbálnád, te is csodálatos érzésnek tartanád.

– Azt kétlem. Jobban szeretek két lábbal a földön állni. Egyébként is, hogy nézne ki, hogy a komornája lovagolni tanul – legyintett lemondóan Marie.

– Annyiszor mondtam már, hogy alaptalan a félelmed, a másik dologról pedig, tudod, mi a véleményem. Nem érdekel, ki, mit mond, az életemet köszönhetem neked, amiért sohasem lehetek elég hálás.

– Talán így van, még sem várok érte semmit, tettem, amit helyesnek tartottam. Ami pedig a lovakat illeti, továbbra is inkább csak távolról gyönyörködöm bennük.

Charlotte az ablakhoz lépett, és a tekintetét arra a helyre szegezte, ahol találkozott a férfival. Csak most sikerült meggyőződnie arról, hogy valóban elment. Badarságnak tartotta, de mintha üresnek tűnt volna nélküle a hely. Marie minden mozdulatát követte a tekintetével.

– Feszültnek tűnik, asszonyom – jegyezte meg.

– Történt valami?

– Így is fogalmazhatjuk. Találkoztam egy birtokháborítóval – vonta meg a vállát, mintha csak valamilyen semmiségről lenne szó, ám a másikat nem volt könnyű megtévesztenie.

– Mély benyomást tehetett önre, ha így felzaklatta – lépett a háta mögé, és ő is kinézett.

– Ő is csak olyan, mint a többi.

– Miért olyan biztos ebben?

– Mindegyik férfi egyforma.

– Nem általánosíthatja őket egyetlen ember alapján.

– Sajnos, eddig csak a rossz tapasztalatok jutottak nekem, így képtelen vagyok másként megítélni őket.

– Talán ha közelebb engedne magához valakit, más lenne a helyzet.

– Elfelejted, hogy egyszer már megtettem.

– Sohasem lennék képes azt elfelejteni, mégis azt ajánlom, lépjen tovább.

– Mondod te, aki itt élsz velem, elszigetelve a világ elől.

– Saját akaratomból teszem.

– Akárcsak én.

– Azért van különbség.

– Szeretném, ha végre lezárnánk ezt a témát, rendben?  – nézett a válla felett rá.

– Ha ezt kívánja, ám akkor sem tartom helyesnek, amit tesz és imádkozom azért, hogy jobb belátásra térjen.

Hányszor hallotta már ezeket a szavakat. Jól esett, hogy legalább egy valaki aggódik miatta, mégis képtelen volt elszakadni a múlttól. Sikerült ugyan háttérbe szorítania, ám minden alkalommal, amikor átöltözött, és tekintete véletlenül a tükörre téved, szembesülnie kell a történtekkel. Férfiak.

Williamat újfent sikerült kihoznia a sodrából, ráadásul a viselkedése meglehetősen ellenszenves volt a számára, mégis volt valami abban a nőben, ami arra sarkallta, hogy bosszantsa. Talán a modora, vagy a személyisége, fogalma sem volt róla. Azt azért el kellett ismernie, hogy lélegzetelállítóan szép volt, főleg, mikor a dühtől kissé kipirult az arca. Szeretett volna többet is megtudni róla, ám nem járt sikerrel, mivel a húga pusztán csak azt tudta megismételni neki, amit már korábban is elmondott. Gyönyörű és titokzatos. Ez a párosítás bárkinek felkeltette volna az érdeklődését, nem csak az övét. Úgy tűnt, egyelőre várnia kell arra, hogy valamit is sikerüljön kiderítenie róla.

Másnap már kora reggel felkelt, nem volt hozzászokva, hogy a nap nagy részét ágyban töltse. Úgy vélte, túl rövid az élet ahhoz, elvesztegesse az időt olyan felesleges időtöltésre, mint a lustálkodás. Felöltözött és lement. A szolgálók már serénykedtek, mindenki tette a dolgát. Kilépett a teraszra, ahonnan csodálatos volt a kilátás a környékre. A nap nem rég kelt fel, és sugarai csodálatos színpompával vonták be a tájat. A levegő friss volt, a füvet még gyenge harmat réteg borította. Meglepetten fordult hátra, mikor meghallotta húga hangját.

– Csodálatos, ugye? – kérdezte a fiatalasszony áhítattal.

– Valóban lenyűgöző – értett vele egyet.

– Hogy lehet az, hogy ilyen korán fent vagy?

– Nem tudtam tovább aludni. És te?

– Akárcsak én, bár így is általában elég korán kelek. Mit tervezel mára?

– Semmi különöset. Gondoltam, megmozgatom magam egy kicsit és lovagolok egyet.

– Rendben, de ha megkérhetnélek, időben gyere vissza. Délelőtt átjönnek Hansonék, a lányukkal. Olyan sokat meséltem nekik rólad, hogy szeretnének megismerkedni veled.

– Ígérem, nem leszek sokáig. – Átölelte a húga vállát, és visszakísérte a házba.

Alig félóra múlva, már el is hagyta a házat. Szándékosan a szomszéd birtok felé vette az útját. Tudta, hogy ezzel csak provokálja a nőt, de nem bírta megállni, hogy ne menjen oda, a tiltás ellenére sem. Mintha csak megszállta volna valami, és egyfolytában azt duruzsolta volna a fülébe, hogy menjen oda és bosszantsa őt. Gyerekes dolognak tűnhet, de ő mégis eleget tett a késztetésnek. Felért a dombra, de semmi különöset nem látott. Várt néhány percet, hátha feltűnik a nő, de semmi nem történt, így valamivel közelebb merészkedett a házhoz, kísértve ezzel a sorsot. Végül meg is kapta a jutalmát a merészségéért.