Klész Tibor

A szakképzési törvény kézikönyve

Kiadja a

CompLex Kiadó Jogi és Üzleti Tartalomszolgáltató Kft.

Budapest, 2012

1117 Budapest, Prielle Kornélia u. 21–35.

Telefon: (40) 464-565

Fax: +36 (1) 464-5657

e-mail: info@complex.hu

www.complex.hu

Felelős vezető: a CompLex Kiadó Kft. igazgatója

Kiadásért felelős: Tóth Gábor

A kiadványok szerkesztésért felelős: dr.Vajda Krisztina

Felelős szerkesztő: Németh Lajos

Műszaki kiemelt főmunkatárs: Schuller Krisztina

Műszaki szerkesztők: Kerek Imréné, Szász Zoltán

Fedélterv és tördelés: CompLex Kiadó Kft. DTP-csoport

Nyomdai munkálatok: Starkiss Kft. – CX2012034

Felelős vezető: Kiss Sándor

ISBN 978 963 295 000 6

Termékkód: YOV1242

Kiadványaink megtekinthetőek és megvásárolhatóak szakkönyvesboltunkban a Kiadó címén,

továbbá a www.complex.hu portálon.

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás és a mű bővített, illetve rövidített változatának kiadási jogát is.

A Kiadó írásbeli hozzájárulása nélkül sem a teljes mű, sem annak bármely része

semmiféle formában (fotokópia, mikrofilm vagy más hordozó) nem sokszorosítható.

Klész Tibor

A szakképzési törvény kézikönyve

Szerző:

dr. Klész Tibor

Kézirat lezárva:

2012. május 8.

© dr. Klész Tibor, Budapest, 2012

© CompLex Kiadó Jogi és Üzleti Tartalomszolgáltató Kft., Budapest, 2012

A CompLex Kiadó Jogi és Üzleti Tartalomszolgáltató Kft. az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének a tagja.

A rövidítésekről

A kötet kerüli a rövidítések használatát a könnyebb érthetőség kedvéért, a gyakran használt jogszveg szó szerinti vagy majdnem szó szerinti szerepeltetése után, a bekezdést követően szögletes zárójelben került feltüntetésre a pontos jogszabályhely, amely a jogszabály rövidítéséből és a paragrafus, bekezdés megjelöléséből áll, például: [Nkt. 12. § (3) bekezdés].

A kötetben meghivatkozott jogszabályok rövidítését és a jogszabály pontos elnevezését az alábbi felsorolás tartalmazza a kihirdetés időrendi sorrendjében. E felsorolás nem tartalmazza a szakképzésről szóló 2011. évi CLXXXVII. törvényt és rövidítését, e törvény esetében ugyanis a kapcsos zárójelben csak a paragrafus és bekezdés megjelölése található, a törvény rövidítése nem. A kötetben szereplő, hatályon kívül helyezett jogszabályok általában teljes elnevezéssel fordulnak elő (például: szakképzésről szóló 1993. évi LXXVI. törvény).

Ptk.

A Polgári törvénykönyvről szóló 1959. évi IV. törvény

Szja tv.

A személyi jövedelemadóról szóló 1995. évi CXVII. törvény

Tbj.

A társadalombiztosítás ellátásaira és a magánnyugdíjra jogosultakról, valamint e szolgáltatások fedezetéről szóló 1997. évi LXXX. törvény

Keet.

A kötelező egészségbiztosítás ellátásairól szóló 1997. évi LXXXIII. törvény

Gkt.

A gazdasági kamarákról szóló 1999. évi CXXI. törvény

20/2007. (V. 21.) SZMM rendelet

A szakmai vizsgáztatás általános szabályairól és eljárási rendjéről szóló 20/2007. (V. 21.) SZMM rendelet

Statútum rendelet

Az egyes miniszterek, valamint a Miniszterelnökséget vezető államtitkár feladat- és hatásköréről szóló 212/2010. (VII. 1.) kormányrendelet

Alaptörvény

Magyarország Alaptörvénye (2011. április 25.)

NGTT tv.

A Nemzeti Gazdasági és Társadalmi Tanácsról szóló 2011. évi XCIII. törvény

2011. évi CLVI. törvény

Az egyes adótörvények és azzal összefüggő egyéb törvények módosításáról szóló 2011. évi CLVI. törvény

új Szht.

A szakképzési hozzájárulásról és a képzés fejlesztésének támogatásáról szóló 2011. évi CLV. törvény

Nkt.

A nemzeti köznevelésről szóló 2011. évi CXC. törvény

Ftv.

A nemzeti felsőoktatásról szóló 2011. évi CCIV. törvény

Normatíva kormányrendelet

A gyakorlati képzés költségeinek a szakképzési hozzájárulás terhére történő elszámolásánál figyelembe vehető gyakorlati képzési normatívák mértékéről és a csökkentő tétel számításáról szóló 280/2011. (XII. 20.) kormányrendelet

323/2011. kormányrendelet

A Munkaügyi Hivatalról és a szakmai irányítása alá tartozó szakigazgatási szervek feladat és hatásköréről szóló 323/2011. (XII. 28.) kormányrendelet

Mt.

A Munka törvénykönyvéről szóló 2012. évi I. törvény

Bevezető

Csizmadia, béltisztító, köteles, szíjjártó, mézeskalácsos, gubás, cégfestő, kovács, kefés, kályhás, szitás. Olyan szavak, amelyekkel manapság legfeljebb egy-egy családnévben találkozunk. A családnevek pedig általában a réges-rég élt felmenők származására, termetére, természetére, nemzetiségére és elég nagy számban a foglalkozására, mesterségére vagy szakmájára utalnak. Egészen bizonyos tehát, hogy a Köteles, Kovács vagy Molnár nevek mai viselői egykor a szakmájukban jeles, vagy kevésbé járatos felmenőkkel büszkélkedhetnek, hiszen a társas együttélésben az egyik legalkalmasabb jelző, a másoktól való megkülönböztetés eszköze az illető szakmájára utalás lehetett egykor.

A szakmák (vagy ahogy jelenleg hivatalosan nevezzük őket szakképesítések) egyidősek az emberiséggel. Valamilyen – mások által hasznosnak ítélt – tevékenységben mindig akadtak jártasabb, ahhoz jobban értő emberek, akik ezen foglalatosságukat egyre ügyesebben, hasznosabban, egyre „professzionálisabban” végezték. A szakmák kialakulásához hozzájárult a mezőgazdaság, majd előbb a kézműipar, később az érettebb ipar kifejlődése, amely egyre inkább olyan munkásokat, alkalmazottakat igényelt, akik egy-egy részterület specialistái.

A társadalmi fejlődés kezdetén természetesen a mezőgazdaság, az agrárium, a mindennapi élelmiszer megtermeléséhez szükséges ismeretekben való jártasság került előtérbe, ezért mindenki egy kicsit földműves, állattenyésztő vagy éppen halász, vadász is volt. Napjainkban egy vadgazdálkodási technikus, mezőgazdasági gépüzemeltető, gépkarbantartó, egy aranykalászos gazda, méhész, szőlész-borász vagy vadtenyésztő a tevékenységét – a szakma iránti elkötelezettségén túl – nem saját szükségleteinek közvetlen kielégítésére, hanem elsősorban kereset, jövedelem, fizetés ellenében végzi.

A béltisztító és a gubás szakmák a 21. század második évtizedében már megmosolyogtatják a hétköznapi embert, azonban ezeket a foglakozásokat mindössze egy évszázaddal ezelőtt még űzték a mai szakiskolások és szakközépiskolások négy generációval korábban élt kortársai. Gyakran pedig az évezredekkel ezelőtti mesterségek (itt nem említve a legősibbet) élnek tovább szinte változatlan formában: péknek, molnárnak, cukrásznak ugyanúgy adhatja a pályaorientációs feladat szülői részét ellátó anyuka vagy apuka a csemetéjét, mint évszázadokkal ezelőtt. Noha a középkor diákja emberi erőforrás ügyfélkapcsolati szakügyintézőnek, pénzügyi és számviteli szakellenőrnek vagy műszaki termékminősítőnek még nem tanulhatott, valószínűleg ezen szakképesítések kezdeti változatai vagy ezek egyes tartalmi elemei már megjelentek korábban is némely munkafolyamatok során, amelyből később kifejlődhettek. A technológiai és tudományos haladás következtében pedig eltűnnek régóta nem művelt szakmák, amelyek helyett az újabb korok termelői, gyárai és nemzetközi multinacionális cégei által megfogalmazott munkaerőigény révén olyan új szakképesítések kerülnek be az Országos Képzési Jegyzékbe, mint például a Gépjármű-mechatronikus vagy a Fűtésirendszer-felülvizsgáló, -korszerűsítő.

A szakképzés tehát egy folyamatosan átalakuló rendszer, amelynek valamennyi ága egyéb más (köznevelési, felsőoktatási, kulturális) alrendszerekkel is szoros összefüggésben, állandó alkalmazkodás révén tud csak megfelelni a legújabb pénzügyi, foglalkoztatási, munkaerő-piaci, gazdasági és nem utolsó sorban szakmai kihívásoknak. Az államilag elismert szakképesítések megszerzésének formális teret adó iskolai rendszerű szakképzést és az iskolarendszeren kívüli szakképzést (vagy közismertebb néven felnőttképzést) olyan egyéb képzési formák egészítik ki, amelyek a „nem formális” jellegükkel vagy a nem államilag elismert, de ettől még akár hasznos, használható végzettséget adó egyéb felnőttképzési, önképzési területtel együtt egy igazán színes, komplex képzési rendszert alakítanak ki.

A szakképzés történetének egyes állomásain különböző, de egyre erősebb intenzitással jelent meg a szabályozás igénye, amely végső soron törvényekben öltött testet. A középkor vándordiákja, inasa, majd az iparosodásból már munkájával hasznos részt vállaló tanoncok még csekély jogszabállyal, rendelkezéssel találhatták szembe magukat – persze amennyiben ilyen irányú érdeklődést is mutattak – a szakma fortélyainak nem egyszer igen kemény elsajátítása közepette. Az 1800-as évek végétől az egyes ágazati törvénycikkekben, például az ún. Ipartörvényben már megjelent az állam szabályozási igénye az iskolai rendszerű szakképzésben. Ettől az időponttól, rövidebb-hosszabb szakaszonként egymást követték az újabb szakképzést szabályozó törvények (például 1949. évi IV. törvény, 1961. évi III törvény), egyre nagyobb számú végrehajtási jogszabállyal megtámogatva azokat. A múlt század kilencvenes éveinek első felében a korábbi, 1985-ben megjelent Oktatási Törvényt önálló törvények váltották fel a közoktatás, a szakképzés és a felsőoktatás területén. Az új évezred második évétől a felnőttképzés is külön törvénnyel büszkélkedhet. A második évtized második évében pedig az épp csak nagykorúvá vált előbb felsorolt törvények mindegyikét – a felnőttképzés kivételével – új jogszabály váltotta fel, kellő munkát adva ezzel mind a jogalkotóknak, mind a jogalkalmazóknak.

Napjainkban – nyilvánvaló mesterkéltsége ellenére is – természetesnek találjuk, hogy például egy iskolai rendszerű szakképzést folytató szakképző iskola vezetőjének az intézmény által tanított szakképesítések számától függően majd negyven-ötven jogszabály, egyéb szabályozó és dokumentum előírásait kell követnie, amennyiben törvényesen, szabályosan és pontosan, a szakmai, törvényességi és hatósági ellenőrzéseknek is megfelelően kívánja vezetni a szakképző iskola nevelési, pedagógiai és szakmai munkáját.

Jelen könyv ehhez a munkához kíván segítséget nyújtani nemcsak a szakképző iskola vezetőinek, hanem a szakképzésben érintett, érdekelt valamennyi szereplőnek. A szakképzésről szóló 2011. évi CLXXXVII. törvény ugyanis továbbra is részletes szabályokat állapít meg a szakiskolák, a szakközépiskolák, valamint a szakmai vizsga megszerzését célul kitűző tanulók számára, és részben az őket nevelő szülőknek is. Ma már szerves részei a szakképzés rendszerének a gazdaság igényeinek közvetítésében részt vállaló gazdasági kamarák, amelyek szakképzéssel kapcsolatos feladatai árnyaltabban és komplexebben jelennek meg az új törvényben, mint az előző szabályozásban. A szakképző iskolák mellett fontos résztvevők a felnőttképzés piaci jellegű képzéseit megvalósító képzési intézmények csakúgy, mint a gazdaság közeli képzési környezetet biztosító,a tanulókat gyakorlati képzés keretében foglalkoztató gazdálkodó szervezetek. A szakképzés feladatai a közszféra intézményei és a szakképzés irányítását ellátó, abban közreműködő minisztérium(ok) és háttérintézményei számára továbbra is számos teendőt jelentenek.

A feladatokról, a hatáskörökről, a változó és változatlan jogintézményekről, továbbá a teljesen új szabályokról részletes magyarázatokkal próbál szolgálni e kiadvány annak érdekében, hogy a szakképzésnek egyben jogalkalmazóként is tevékenykedő fenti szereplői megfelelően láthassák el munkájukat.

Néhány szó arról, hogy mely szakmai témakörök átfogására vállalkozik e könyv. Az új szakképzési törvény elfogadása megfelelő alkalom arra, hogy az iskolai rendszerű szakképzés valamennyi kérdését, témáját és a hozzá kapcsolódó szabályozást be lehessen mutatni egy kötetben. A szakképzési szabályozás szorosan kapcsolódik a szakképzés feladatait megvalósító többi „társterülethez”, így az iskolai rendszerű szakképzés elsősorban a közoktatáshoz-közneveléshez, amelyre vonatkozóan ugyancsak új törvény elfogadására került sor 2011 végén. Jelen kötet ezért a köznevelés szabályozásának valamennyi szakképzési kapcsolódását bemutatja, és – ahogy a szakképzésre vonatkozó rendelkezések esetében is – rámutat a korábbi és az új szabályozás közötti különbségekre. A változások leírása a hatályos szabályok magyarázatával, értelmezésével együtt valósul meg, megteremtve ezáltal annak a lehetőségét, hogy a jogalkotás fejlődését, folyamatát a szakképzés tartalmi bemutatásán keresztül ismerhesse meg az olvasó. Az előírásoknak, a szakképzés jogintézményeinek előzménye, története van, amelynek a jelenleg alkalmazandó szabályok megértése szempontjából gyakran kiemelkedő jelentősége van. Emiatt az egyes fejezetek, kérdéskörök elején az adott téma (például a tanulószerződés, a duális képzés) előtörténete, rövid szakmai-jogi históriája is megtalálható.

Az iskolai rendszerű szakképzés további társterületei, a felnőttképzés és a felsőoktatás, amelyek közül az utóbbi szintén új törvényi kereteket kapott a közneveléshez és a szakképzéshez hasonlóan. Ezáltal az 1993-ban elfogadott három ágazati törvény tizennyolc év elteltével ismét ugyanazon évben kapott új „jogi köntöst”. Az iskolai rendszerű szakképzésnek a felsőoktatáshoz való kötődése a megújult szabályozás tekintetében lényegében megszűnt, ugyanis a felsőfokú szakképzésnek mind az iskolai rendszerű szakképzésből, mind az Országos Képzési Jegyzékből történt kivezetése által e képzések kizárólag a felsőoktatásról szóló törvényben kerültek szabályozásra. A felnőttképzés ugyancsak megújulás előtt áll, az iskolai rendszerű szakképzés ezzel a társterülettel áll a legszorosabb kapcsolatban, tekintettel arra, hogy a képzés megvalósításának mindkét formájában szerezhető államilag elismert középfokú szakképesítés. A felnőttképzésben ezen túlmenően egyéb olyan képzés is folyik, amely nem az Országos Képzési Jegyzékben található végzettségek megszerzésére irányul. A felnőttképzés, az iskolarendszeren kívüli szakképzés eleve piaci alapon szerveződik, alkalmanként erős állami támogatás igénybevételének lehetőségével párosulva. A felsőoktatás és a felnőttképzés mellett az ugyancsak a felnőttek képzésének teret adó felnőttoktatás is kiemelt, az eddiginél hangsúlyosabb szerepet kap az új törvényben, s így a kötetben is.

A legfontosabb témakörök, amelyek részletes szabályozását és a jogalkalmazást elősegítő szempontjából hasznos magyarázatait bemutatja a könyv, a következők:

– a szakképzés alapelvei, értelmező rendelkezései és a szakképzésről szóló törvény személyi, tárgyi hatálya,

– a szakképzés intézményrendszere, ennek keretében a térségi integrált szakképző központok szerepe,

– a szakképzés dokumentumai (Országos Képzési Jegyzék, szakmai és vizsgakövetelmények, szakképzési kerettantervek),

– a komplex szakmai vizsga és a vizsgaszervezési engedély megszerzése,

– a szakmai elméleti és gyakorlati képzés,

– a tanulószerződés és az együttműködési megállapodás,

– a tanulókat megillető juttatások és a rájuk vonatkozó munkajogi szabályok,

– a szakoktatókra vonatkozó, sajátos, eltérő szabályok,

– a pályaorientáció és a pályakövetés,

– a szakképzés irányításának és működtetésének kérdései,

– a felsőoktatási szakképzés,

– és a szakképzés finanszírozása.

Ahogy említésre került, a kötet a fenti témák mellett bemutatja a köznevelés szakképzésre vonatkozó szabályait is, és ahol a szakképzés tekintetében eltérő rendelkezések megfogalmazására került sor, ott az általános szabályozásra történő utalás segítségével komplex módon lehet a kivételes előírásokat értelmezni.

A szakképzés kapcsolódó jogterületei a munkajog, a foglalkoztatási szabályok, az önkormányzati és költségvetési szabályozás, a társasági és adójog, valamint a polgári jog. A munkajog azért, mert egyrészt a szakképző iskolákban a szakmai elméleti és gyakorlati tárgyat oktatók vagy a pedagógus életpálya szerint vagy a közalkalmazottak jogállásáról szóló törvény hatálya alatt kerülnek foglalkoztatásra. Másrészt a gyakorlati képzésen a gazdaságban, nem iskolai tanműhelyben foglalkoztatott tanulókra részben – megfelelő garanciákkal – a Munka törvénykönyve szabályait is alkalmazni kell. Az önkormányzati rendszer törvényi szabályait a szakképzést működtető szakembereknek szükségszerűen alkalmazni kell, ugyanis a köznevelési-közoktatási rendszer részét képező iskolai rendszerű szakképzés intézményeit hosszú ideig elsősorban az önkormányzati fenntartók működtették. Az önkormányzati fenntartás a jövőben sem kizárt, a tiszta szakképzési modell végleges kialakulásával azonban az állami fenntartás hangsúlyosabbá fog válni a jövőben. A költségvetési rendelkezések ismerete nélkülözhetetlen a szakképző intézmények finanszírozása szempontjából, a költségvetési forrásokat a szakképzésben egyéb pénzeszközök is kiegészítik. A társasági jog részben a szakképzés gyakorlati képzési feladatait megvalósító gazdasági szereplőkre vonatkozó normákat tartalmaz, részben pedig a korábban társasági formában megalakult térségi integrált szakképző központok átalakulásának szabályozása miatt kerül érintőlegesen bemutatásra azon kérdésköröknél, ahol ennek ismerete szükséges a jogalkalmazáshoz. A társasági jogi kérdésekhez szorosan kapcsolódnak a polgári jog egyes rendelkezései (elsősorban a szerződésekre vonatkozó szabályok) a tanulószerződés, az együttműködési megállapodás, kiskorúság és a kártérítési felelősség témáit illetően. Az adójogi kérdésekkel pedig átlépünk a szakképzés másik alapvető törvényi szabályozásának területére, a szakképzési hozzájárulással kapcsolatos rendelkezések és jogintézmények, az az a „gyakorlati normatíva” terhére elszámolható költségek és nyújtható szakképzési, fejlesztési célú támogatások – valamivel szárazabb, de annál fontosabb – terepére.

A szakképzési hozzájárulásról szóló 2011. évi CLV. törvényt ugyancsak 2011 végén fogadta el Magyarország Országgyűlése. A törvény számos területen alapvető változásokat eredményezett a szakképzési feladatellátás és finanszírozás tekintetében, ezért a szakképzési hozzájárulásra, a tanulói juttatásokra és a szakképző iskolák által „megszerezhető” kiegészítő forrásokra vonatkozó új szabályok a kötet külön fejezetében kerülnek bemutatásra.

A kiadvány a szakképzésről szóló új törvény rendelkezéseinek elsősorban olyan bemutatására törekszik, amely lehetőségek szerint teljességgel fogja át az iskolai rendszerű szakképzés területét. A jogszabály normaszövegéhez és az egyes kérdéskörökhöz kapcsolódó részletes magyarázatokkal kíván segítséget nyújtani mind a szakképző iskolák vezetői, igazgatói részére, mind a szakképzésben oktató tanárok, pedagógusok, szakoktatók részére is. Információforrásként szolgálhat továbbá a gyakorlati képzést folytató gazdálkodó szervezeteknek, cégeknek, vállalatoknak, egyéni vállalkozóknak, sőt őstermelőknek is a tanulókkal összefüggő képzési tevékenységük jogszabályi hátterének pontosabb megismeréséhez, valamint a felnőttképzéssel foglalkozó vállalkozásoknak, képzőhelyeknek is. Reméljük, hogy a részletes magyarázatok és a jogi okfejtések ellenére a hétköznapi ember és a szakképzésben tanuló diákok, „tanoncok” és szüleik is hasznosan forgathatják a kötetet, amennyiben akár egy-egy témában, egy-egy megválaszolandó kérdésben vagy akár a szakképzés szabályozásának egészében szeretnének – a szakmai ismeretek kiegészítéseképpen – a középkor inasaihoz képest mindenképpen alaposabb jártasságot szerezni. Nem titkolt célja a kiadványnak, hogy segítséget kíván nyújtani a szakképzési intézmények fenntartói számára, valamint a szakképzés irányításának különböző szintjein, az országos, regionális, megyei vagy kistérségi vonatkozásban döntést hozók számára a megalapozottabb döntések meghozatala érdekében.

A könyv nem kíván fogalmi, didaktikai és elméleti fejtegetésekbe bocsátkozni az egyes fejezetek bemutatása során, hiszen elsősorban a gyakorlati munka zsinórmértékének szánja a kötet szerzője annak tartalmát. A szakképzés fogalmainak kiapadhatatlan tára külön kiadványt is indokolna, erre számos brosúra1 szolgál például. Nem elvesztegetett idő azonban azoknál a definícióknál és terminológiáknál elidőzni, amelyek a szakképzés rendszerének megértése szempontjából kikerülhetetlenek (például hiányszakma, irány-arány döntés) vagy azok, amelyek kísérteties hasonlóságuk miatt könnyen összekeverhetőek, jóllehet tartalmuk jelentős eltérést mutat (felnőttképzés-felnőttoktatás, szakképzés-szakoktatás, középiskola-középfokú iskola). Különösen fontos a fogalmak magyarázata azoknál a meghatározásoknál, amelyek az új szakképzésről szóló törvény életbelépésével változtak, módosultak, jelentek meg mint új fogalom vagy kerültek ki a korábban hatályos törvényszövegből.

A szakképzésről szóló törvény alacsonyabb szintű végrehajtási jogszabályaiban (kormányrendeletekben, miniszteri rendeletekben) szereplő rendelkezések is megjelennek azon témaköröknél, ahol a részletszabályozás nem vagy nem lényegesen változott. A szakképzésről szóló törvény céljainak, szabályozási elveinek megértése érdekében a normaszöveghez fűzött magyarázatok a törvénytervezethez az előterjesztő által papírra vetett részletes indoklások figyelembevételével kerültek megfogalmazásra. Ezáltal kiküszöbölhető a törvényi szabályok félreértésen alapuló interpretálása, és megismerhető az oly sokszor említett jogalkotói szándék is.

Egy lényegesen megváltozott vagy új ágazati jogszabály megjelenése lezár egy korábbi szabályozási időszakot és egyben beléptet az adott terület új szabályok szerinti szakaszába. A változás azonban általában nem villámcsapászerűen és nem is az egymást követő periódusok hermetikus szétválasztásával valósul meg. A zavartalan váltáshoz megfelelő átmeneti időszakot, ehhez pedig precíz, egyértelmű átmeneti szabályozást kell teremteni. A szakképzés jogi rendelkezéseivel az érintett jogalanyoknak jogokat és kötelezettségeket megállapító, azt módosító vagy megszüntető környezetben biztosítani kell minden szereplő részére a megfelelő felkészülést, átmeneti szabályozást, amely a jogbiztonságot és a kiszámíthatóságot is megteremti. Különösen fontos ez a gyakran hátrányos helyzetű fiatalokat felkaroló iskolai rendszerű szakképzésben, ahol a felmenő rendszer, a váltásra, tájékozódásra biztosított idő feltétele az új megoldások, képzési formák és szakmai-tartalmi szabályok bevezetésének. Éppen ezért a kötet minden érintett kérdéskörben külön kitér a hatálybalépés, azaz az alkalmazhatóság szabályaira, csakúgy, mint az átmeneti rendelkezések fontosságára. Arra tehát, hogy a korábbi szabályok szerint megszervezett képzésben meddig, egy-egy új képzésben pedig mikortól vehet részt egy tanuló, avagy az új szakképzésről szóló törvényben megjelenő új jogintézmények feladatait (mint például a pályaorientációét) a törvény megjelenéséhez képest ténylegesen mikortól kell megvalósítani.

I. A szakképzési szabályozás fejlődése a „kezdetektől” napjainkig, szakképzési koncepciók

Az új szakképzési törvény kimunkálását részletes stratégiai dokumentum, a szakképzés átalakítását célzó koncepció megalkotása előzte meg. A stratégiaalkotás bevett eszköze az átfogó ágazati törvények előkészítésének, a teljes szabályozás átalakítása meg is követeli, hogy a törvényalkotás előtt a változtatások legfőbb irányai, a továbbfejlesztés legfőbb elvei egy szakmai alapdokumentumban kerüljenek összefoglalásra. Egy-egy szakképzési kérdés előzetes kimunkálása, felvázolása, „ízlelgetése” ugyanis már a konkrét normaalkotást megelőzően megmutathatja azokat a pontokat, amelyek továbbfejlesztést, mélyebb elemzést igényelnek, illetőleg azokat is, amelyek megfelelő alapot nyújthatnak a törvénytervezet szövegének megalkotásához.

A koncepciók boncolgatása és összehasonlítása – hasonlóan a történészek elemző munkájához – olyan többletinformációkkal és a gyakorlatban is hasznosítható összefüggésekkel szolgálhatnak a szakképzési feladatok ellátása során, amelyek csupán a jogszabályok rendelkezéseiből nem olvashatóak ki. Elsősorban természetesen a jogalkotó és a szabályozó szervezetek meríthetnek a koncepciókból és a fejlesztési tervekből, mindennek hasznosulása és eredményessége azonban a jogalkalmazó, a szakképző intézmények és gyakorlati képzést folytatók szempontjából sem mellékes.

1. A jogalkotásról szóló törvény követelménye

A törvények, törvénymódosítások a jogállamiság és az alkotmányosság elveinek megfelelő előkészítését a jogalkotásról szóló 2010. évi CXXX. törvény is követelményként fogalmazza meg. A jogalkotásról szóló törvény 17. §-a előírja, hogy a jogszabály előkészítője (az új szakképzésről szóló törvény esetében a nemzetgazdasági miniszter) – a jogszabály feltételezett hatásaihoz igazodó részletességű – előzetes hatásvizsgálat elvégzésével mérje fel a szabályozás várható következményeit. Az előzetes hatásvizsgálat eredményéről a Kormány által az Országgyűlésnek előterjesztendő törvényjavaslat esetén tájékoztatni kell a Kormányt. A hatásvizsgálat során vizsgálni kell a tervezett jogszabály valamennyi jelentősnek ítélt hatását, különösen a társadalmi, gazdasági, költségvetési következményeit, a környezeti és egészségi következményeit, az adminisztratív terheket befolyásoló hatásait), a jogszabály megalkotásának szükségességét, a jogalkotás elmaradásának várható következményeit és a jogszabály alkalmazásához szükséges személyi, szervezeti, tárgyi és pénzügyi feltételeket.

2. A szakképzési stratégiaalkotás története

A stratégiaalkotás a szakképzés törvényi szabályozása területén nem előzmény nélküli. A szakmunkásképzés „hőskorában” a múlt század 60-as, 70-es éveiben kifejezetten erős kormányzati elvárások kerültek megfogalmazásra a szakképzéssel kapcsolatban (1973, 1976). A következő jelentős stratégiaalkotó időszak új évezredünk első és második évtizede, amelyben átlagosan négyötévente, gyakran azonban akár egymást követő években választotta a kormányzat a koncepcióalkotás eszközét a szakképzés távlati céljait megvalósító feladatok megvalósítására (1995, 1996, 2003, 2005, 2011).

2.1. A szakképzési stratégiaalkotás az 1970-es évtizedben

A szakmunkásképzés irányításának módosításával összefüggő feladatokról szóló 1002/1973. (I. 26.) MT határozat2 1. pontja az iskolák fenntartásával kapcsolatosan a 2011–2012-ben lezajló változások szempontjából érdekes rendelkezést tartalmaz. A miniszterek és az országos hatáskörű szervek a közvetlen felügyeletük alá tartozó szakmunkásképző iskolák és önálló szakmunkástanuló otthonok fenntartását és irányítását 1973. szeptember 1-jéig átadták az illetékes megyei (fővárosi) tanácsoknak. Ez az utasítás nem vonatkozott az egyetemek és a tanárképző főiskolák keretében működő gyakorló, valamint a felnőtt szakmunkások továbbképzését ellátó élelmiszergazdasági szakmunkásképző iskolákra. Az említett intézmények részére az akkori gyakorlat szerint biztosítani kellett az átadás évére jóváhagyott költségvetési előirányzatokat, valamint az előirányzatok alapján megnyitott javadalmakat. Az átadott intézmények működésének rendjével, irányításával, továbbá általános tanulmányi felügyeletével kapcsolatos feladatokról a megyei (fővárosi) tanács végrehajtó bizottságának művelődésügyi feladatot ellátó szakigazgatási szerve gondoskodott.

Az 1002/1973. (I. 26.) MT határozat rendelkezett többek között a megfelelő szakmunkásképzési gyakorlattal rendelkező szakemberek beállításáról, a feladatok ellátásához szükséges igazgatási létszám, béralap engedélyezéséről, a szakelméleti és gyakorlati oktatás szakfelügyeletével, valamint az iskolai tanműhelyek anyagellátásával, gépgazdálkodásával és általában a termelési, műszaki és értékesítési tevékenységével összefüggő feladatok fokozatos megtörténtéről.

Kimondta, hogy a szakmunkásképzésben a szakelméleti tantárgyak és a gyakorlati oktatás szakfelügyeletét a nagyobb tanulólétszámú szakmákban megyére, a kisebb létszámú szakmákban a megyék közötti koordinálással több megyére kiterjedően kell megszervezni. A szakfelügyelet ellátására a félfüggetlenített szakfelügyelő beállítása mellett egyéb megoldásokat (esetenkénti megbízás, heti egynapos függetlenítés) is kellett alkalmazni.

A fentiekből megállapítható stratégia célok az 1970-es évek elején az intézmények fenntartásának decentralizálása, a szakmunkásképzés erősítése és a szakfelügyeleti rendszer működtetésével a képzés színvonalának emelése irányába próbáltak hatni.

A szakközépiskolák és a gyakorlati képzésben közreműködő vállalatok együttműködéséről, valamint a szakközépiskolákban folyó szakmunkásképzés egyes kérdéseiről szóló 1019/1976. (VI. 24.) MT határozat3 három évvel később a feladatátadás kérdéskörét jóval meghaladó intézkedésről rendelkezett. A határozat közvetlen előzményének tekinthető az ún. „új gazdasági mechanizmus”, amelyet az 1960-as évek közepén folyó előkészítést követően végül 1968. január 1-jén vezettek be Magyarországon. Az új gazdasági berendezkedés a gazdaság irányításának és tervezésének átfogó reformja volt, amely három területen hozott lényeges változást. A vállalati önállóság növekedése mellett csökkent a központi tervezés szerepe, a hatóságilag rögzített árak mellett a piaci kereslet is érvényesülhetett az árképzésben, a központi bérrendszert pedig bizonyos korlátokkal a vállalatok által meghatározott bérszabályozás váltotta fel. A 1019/1976. (VI. 24.) számú MT határozat a szakközépiskolák és a gyakorlati oktatási helyek együttműködése, valamint a szakközépiskolákban folyó szakmunkásképzés feltételeinek fejlesztése érdekében szorosabbra fűzte a középfokú képzési célú szakközépiskolák szakmai képesítést biztosító nevelő-oktató munkáját a képzés irányának megfelelő vállalatokkal, szövetkezetekkel, illetőleg költségvetési szervekkel, intézetekkel. Kimondta, hogy a gyakorlati képzési feladatok megvalósítása iskolai vagy vállalati gyakorlóhelyen történhet. Az együttműködés a szakközépiskola és a vállalat megállapodásával jöhetett létre határozatlan időre, de legalább négy tanítási évre.

Az MT határozat rendelkezett a gyakorlati oktatókról és a felügyelő tanárokról, a gyakorlati képzésben végzett munka értékeléséről, az iskolai gyakorlóhelyek gép- és műszerparkjainak javításáról, karbantartásáról, és arról, hogy az oktatási miniszter bizonyos időközönként tekintse át a középfokú képzési célú szakközépiskolák és a vállalati gyakorlóhelyek együttműködését, és tegye meg a szükséges intézkedéseket. Az 1976-os intézkedések érintették a szakmunkáspályára és a felsőfokú szakirányú továbbtanulásra történő felkészítést is, megfogalmazva azt a kívánalmat, hogy a gyakorlati oktatásra az I–II. évben általában iskolai tanműhelyben, a III–IV. évben pedig vállalati gyakorlóhelyen kerüljön sor. Előírta, hogy az 1972-ben a gyakorlati oktatás támogatása céljából létrehozott Szakmunkásképzési Alap4 elosztásánál a vállalatoknál gyakorlati oktatásban részesülő, szakmunkásképzésben részt vevő szakközépiskolai tanulókat a szakmunkástanulókkal azonosan kell figyelembe venni. A szakközépiskolai szakmunkásképzésben részt vevő tanulókat a II. évtől kezdődően – a szakmunkástanulói ösztöndíjakkal arányosan – a tanulásban és a munkában elért eredményük alapján ösztöndíjban kellett részesíteni, akik társadalombiztosítási jogállásának is meg kellett egyezni a szakmunkástanulókéval. A szakképzés fejlesztését szolgáló alap a 70-es években is gyakran a költségvetési egyenleg javításának egyik forrásául szolgált. Ezt jelzi, hogy az 1019/1976. (VI. 24.) számú MT határozat záró rendelkezése előírása alapján az V. ötéves terv időszakában a Szakmunkásképzési Alap 10%-át az állami költségvetésbe kellett befizetni. A határozat hatálya nem terjedt ki a művészeti szakközépiskolákra.

Az MT határozat főbb elemei napjainkban is megfigyelhetőek, hiszen a vállalati gyakorlat kiszélesítése, anyagi támogatásának racionalizálása, a tanulók teljesítményére ható ösztöndíjrendszer és egyéb hasonló szabályozási elemek manapság is szerves részei a szakképzés megújításának.

2.2. Szakképzési stratégiaalkotás az 1990-es évtizedben

Ezen időszak első központi szabályozó eleme a szakképzés távlati fejlesztésének koncepciójáról szóló 2162/1995. (V. 31.) Korm. határozat5. Bár a megnevezés hosszú távú stratégia leírását engedi sejtetni, a politikai és gazdasági rendszerváltást követő első kormányzati utasítás csupán a szakképzés távlati fejlesztési programjának a kidolgozását rendelte el 1995. október 31-ét határidőül jelölve a munkaügyi miniszternek, pénzügyminiszternek és a belügyminiszternek. A kormányhatározat célkitűzései között szerepelt a foglalkoztatottak és a pályakezdők között a szakképzettséget szerzők arányának növelése, a szakmai képzés tartalmának és szerkezete korszerűsítésének gyorsítása, az iskolai alapozás megerősítése a szakképzésben, a felnőttképzés kereteinek bővítése a munkaerőpiacról kiszorulók számára és a munkaerő-piaci érdekek érvényesítése a szakképzési források elosztásánál.

A hosszú távú szakképzési koncepció végül az 1993. szeptember 1-jén életbe lépett (és 2011-ben hatályon kívül helyezett) szakképzésről szóló törvény elfogadását követően nem egészen két és fél évvel készült el a szakképzés távlati fejlesztési programjáról szóló 2015/1996. (I. 24.) Korm. határozat6 címmel. A mindösszesen 17 rövid pontból álló stratégia előírta a távlati fejlesztést elősegítő jogi szabályozás előkészítését, az Európai Unióhoz való csatlakozás érdekében a szakképzést érintő jogharmonizáció előkészítését és végrehajtását, a szakképzési hozzájárulás rendszerének korszerűsítését, valamint a szakképzés személyi és tárgyi normatíváinak és stratégiai tervezési módszertanok kidolgozását. A kormányhatározat szólt többek között a gazdasági kamarák szerepének kiterjesztéséről, az Országos Képzési Jegyzékhez kapcsolódó dokumentumrendszerek elkészítéséről, a hátrányos és a halmozottan hátrányos helyzetű, a csökkent munkaképességű, illetve a közoktatás rendszeréből lemorzsolódó fiatalok számára felkínált alternatív, a felzárkóztatást és a pályaorientációt is magába foglaló alternatív szakmai programok készítéséről, továbbá a szakmai pedagógusképzés, tovább- és átképzés koordinációjának megteremtéséről is. A célok között szerepelt a szaktanácsadás, a szakképzési információs rendszer, a szakképzési és foglalkoztatási kutatás-fejlesztés is.

Összességében elmondható, hogy az 1995-ös kormányhatározat igyekezett választ adni a rendszerváltást követően átalakult szakképzési intézményrendszerrel szembeni új kihívásokra (tekintettel arra, hogy megszűntek a vállalati gyakorlóhelyek), ugyanakkor szakképzési szempontból kezelte az átalakuló gazdasági helyzetet, a munkaerőpiac következtében jelentkező új igényeket, és erősebben vonta be a gazdasági kamarákat a szakképzés alakításába.

2.3. Az ezredforduló szakképzési stratégiái

A 2003-ban elfogadott újabb intézkedéscsomag konkrét, rövid távú javaslatokat fogalmazott meg a szakképzés irányításáért felelős két tárcát, az Oktatási Minisztériumot és a Foglalkoztatáspolitikai és Munkaügyi Minisztériumot vezető kormánytagok részére. Az iskolai rendszerű szakképzés munkaerőpiac által igényelt korszerűsítésére irányuló intézkedésekről szóló 2015/2003. (I. 30.) Kormányhatározat7 indította be a két megvalósítási szakaszt is megért Szakiskolai fejlesztési programot, előírva, hogy már 2003 első negyedében kerüljön kiírásra az erre vonatkozó pályázat. Újra kívánalomként fogalmazódott meg a gazdasági kamarák szakképzési feladatainak bővítése, valamint új célként a szakiskolai osztály- és a gyakorlati képzés csoportlétszám átlag és maximális létszámhatárának csökkentése.

Meghatározásra került az Országos Képzési Jegyzék felülvizsgálata, és ezzel összefüggésben a kompetencia alapú bemeneti rendszer kidolgozásának, valamint a szükséges dokumentumok (szakmai és vizsgakövetelmények, központi programok) elkészítésének feladata. A gazdaság színterén zajló gyakorlati képzés ösztönző támogatási rendszerének fejlesztése mellett a szakiskolákban és a szakközépiskolákban folyó szakmai előkészítő tárgyak (pályaorientáció, szakmai alapozó oktatás stb.) finanszírozásának kibővítésére vonatkozó intézkedés meghozatalára került sor.

A szakképzési rendszer fejlesztésére irányuló, legnagyobb volumenű stratégia megalkotására a rendszerváltást követően 2005-ben került sor. Jóllehet a Kormány határozatában a szakképzés szinte valamennyi területét érintő szakképzés-fejlesztési stratégia elfogadásáról döntött, az intézkedések végrehajtása csak a törvénynél alacsonyabb szintű új jogszabályok elfogadását, és csak bizonyos mértékű törvénymódosítást eredményezett. A szakképzés-fejlesztési stratégia végrehajtásához szükséges intézkedésekről szóló 1057/2005. (V. 31.) Kormányhatározat8 összesen három nagyobb fejezetbe sorolta a fejlesztési célokat és feladatokat „Minőségi szakképzést mindenkinek!”, „Hatékonyabb szakképzés-irányítási és finanszírozási rendszert” és „Fejlettebb információs rendszert” címmel, amelyek további részfeladatokat tartalmaztak. A kormányhatározathoz elemzésekkel, táblázatokkal, pénzügyi hatások bemutatásával és egy aktuális szakképzési helyzetkép leírásával „Szakképzés-fejlesztési stratégia” címmel külön kiadvány9 jelent meg.

A kormányhatározat a Minőségi szakképzést mindenkinek! című fejezete valamennyi szakképzést folytató intézmény részére minőségbiztosítási rendszer és a szakképzés munkaerő-piaci igényeken alapuló tervezési rendszerének kiépítését írta elő. Elrendelte a szakképző iskolák által elnyerhető – azóta már megszüntetett – nívódíj megalapítását és a munkaerő mobilitási képességének javítását. A szakképzéshez való hozzáférés bővítése érdekében célul tűzte ki többek között a szakképzésből való lemorzsolódás megelőzését, továbbá azt, hogy ki kell terjeszteni a két évvel korábban indult Szakiskolai fejlesztési programot, és a részt vevő iskolákban be kell indítani az egyéves szakképzést előkészítő évfolyamokat. Döntött arról, hogy az Útravaló program keretében elinduljon az „Út a szakmához” ösztöndíjprogram. Ezen intézkedés keretében került előírásra az új, moduláris alapú Országos Képzési Jegyzék kialakítása, amely 2006. április 1-jén jelent meg, ugyanis a kormányhatározat előírta, hogy ki kell adni a mintegy négyszáz szakképesítést tartalmazó, új szerkezetű jegyzéket. A felnőttek iskolai rendszerű szakképzésének fejlesztése mellett a korszerű digitalizált szakképzési tananyagok kidolgozásán keresztül a korszerűsített szakmai tanár- és szakoktató képzésig bezárólag további intézkedések megvalósítását rendelte el a kormányhatározat az oktatásért, valamint a szakképzésért felelős miniszterek részére.

A Szakképzés-fejlesztési stratégia a hatékonyabb szakképzés-irányítási és finanszírozási rendszer megvalósítása érdekében a szakmai érdekegyeztetés rendszerének javítása mellett meghatározta a szakképző iskolák felnőttképzésbe való bekapcsolódását és akkreditálásának ösztönző rendszer kialakítását. Ekkor jelent meg a szakképzési intézményrendszer szempontjából alapvető változásokat jelentő térségi integrált szakképző központok fogalma, amely a költséghatékonyabb szakképző intézményrendszer kialakítását célozta meg (három évre tervezett összesen 17,7 milliárd forint felhasználásával és tizenhat térségi integrált szakképző központ kialakításával). Előírta, hogy meg kell szüntetni a Munkaerőpiaci Alap képzési alaprészéből a szakképző iskoláknak nyújtott fejlesztési támogatás átvételében megnyilvánuló szélsőségeket. Megjelent a hiány-szakképesítés fogalma, amellyel kapcsolatban ösztönző rendszert kellett kidolgozni a munkaerőpiacon hiányzó szakképesítések képzésének támogatására. A szakképzési hozzájárulás rendszerének korszerűsítésével a gazdálkodó szervezetek gyakorlati képzésben való fokozottabb részvételét, a képzőktől független szakmai vizsgarendszer működését kellett kialakítani. Érdekesség, hogy a kormányhatározat előírta az akkori Nemzeti Szakképzési Intézet elhelyezésének megoldását is.

A stratégia Fejlettebb információs rendszert! című fejezetben a munkaerő-piaci információs rendszer és a szakképzési statisztikai rendszer fejlesztésével, valamint az ekkor megfogalmazódó pályakövetési rendszer bevezetésével kívánta elérni, hogy a szakképzés információ-ellátottsága megfelelő legyen.

A 2003-as kormányhatározat hatására többször módosult a szakképzésről szóló 1993. évi LXXVI. törvény, megszületett a szakképzési hozzájárulásról és a képzés fejlesztésének támogatásáról szóló 2003. évi LXXXVI. törvény, beindult a Szakiskolai fejlesztési program. De e kormányhatározat indította el többek között az Országos Képzési Jegyzék modularizálásának folyamatát, az iskolák által fogadható fejlesztési támogatás fogadása tanulólétszámhoz kötötté vált, és bevezetésre került a hiányszakmákban tanuló tanulószerződéses tanulók kiegészítő (emelt összegű) juttatási rendszere is.

3. A szakképzés átalakításának 2011-es koncepciója

3.1. A 1198/2011. (VI. 17.) számú Kormányhatározat

Az új szakképzésről szóló törvényt megalapozó szakképzési koncepciót egy közel száz oldalas (elemzéseket, adatokat, pénzügyi kalkulációkat is magában foglaló) dokumentáció10 formájában fogadta el a kormányzat 2011. május 24-én. A koncepció elfogadását rögzítő, a szakképzési rendszer átalakítására, a gazdasági igényekkel való összehangolására irányuló koncepcióról szóló 1198/2011. (VI. 17.) számú Kormányhatározat11 – a korábbi hasonló célú és tartalmú elődjeihez képest – mindösszesen három határozati pontot tartalmazott, amely meghatározta a két szakképzési tárgyú törvényre vonatkozó jogalkotási munka feladatait a szakképzés szerkezetének átalakítása, a gazdasági igényekkel összehangolt, versenyképes iskolai rendszerű szakképzés biztosítása, az intézményi finanszírozás hatékonyabb elosztása és az állami vagyonnal való felelős gazdálkodás érdekében. Az egyik feladat a szakképzésről szóló 1993. évi LXXVI. törvény átfogó módosítását célzó törvénytervezetnek, a másik a szakképzési hozzájárulásról és a képzés fejlesztésének támogatásáról szóló 2003. évi LXXXVI. törvény módosítását célzó törvénytervezetnek a koncepció alapján történő kidolgozására és a Kormány elé terjesztésére irányult. A harmadik intézkedés még e két törvénytervezet elkészítését megelőzően a térségi integrált szakképző központ rendszer átalakítása költségeinek és lehetőségeinek megvizsgálását és az átalakítás optimális időpontjának meghatározását tűzte ki célul. Ennek oka a térségi integrált szakképző központok rendszerének jelentős átalakítási terve volt, ahol figyelembe kellett venni azt is, hogy a fenntartók az elmúlt években jelentős uniós forrásokat használtak fel a térségi integrált szakképző központok fejlesztésére az ún. HEFOP-os és a TÁMOP-os pályázati kiírásokon keresztül, amelyekhez sok esetben több éves működtetési, fenntartási kötelezettség kapcsolódik.

A szakképzés átalakításával párhuzamosan az új nemzeti köznevelésről szóló törvény és az önkormányzati rendszer átalakítását szabályozó új törvény megalkotásának folyamata is zajlott, amelyre a szakképzésről szóló törvény szabályozása kialakításánál folyamatos figyelemmel kellett lenni, hiszen a szakképzési feladatellátás e két ágazati törvényhez is szervesen kapcsolódik.

3.2. Helyzetkép a szakképzésről

A 2011-es koncepció bemutatta a szakképzési rendszer akkori állapotát, az iskolai rendszerű szakképzési feladatellátás megszervezését, annak tartalmi kérdéseit és az ezen alapuló reformintézkedések szükségességét. A dokumentáció a szakképzési hozzájárulásról szóló szabályok módosításának alapdokumentumaként is szolgált, ezért a javaslatok a szakképzési hozzájárulási rendszer átalakításának céljait és a Munkaerő-piaci Alap képzési alaprésze felhasználásában tervezett változtatásokat is érintették. A térségi integrált szakképző központokra vonatkozó szabályozás hatásvizsgálatát külön melléklet részletezte, amely a koncepció készítésekor fennálló helyzetből kiindulva sorolta fel a legalapvetőbb problémákat, az új rendszertől várható tényleges eredményeket és a hatékonyság javulásának eszközeit.

A koncepció megállapítása szerint az elmúlt két évtized reformjainak sorozata nem érte el célját: az iskolai rendszerű szakképzés kibocsátása szerkezetében, és mennyiségében is egyre távolabb került a munkaerőpiac szakemberigényétől. A kétkezi munka leértékelődött, egyes ágazatokban szakmunkáshiány alakult ki, miközben egyre többen szereztek a munkaerőpiac által nem igényelt szakképesítést. A szakmunkástanulók száma rövid stagnálási időszakoktól eltekintve folyamatosan csökkent.

További okok, amelyek a szakképzési koncepció megalkotását indokolták:

– A felsőfokú szakképzésben a legnagyobb a lemorzsolódás, az ide jelentkezők túlnyomó többsége ugyanis „ugródeszkának” használja a felsőfokú szakképzést, amennyiben a következő tanévben a hallgató felvételt nyer a felsőoktatási intézménybe, abbahagyja tanulmányait és belép a felsőoktatásba.

– A munkaanyag szerint a térségi integrált szakképző központokba szerveződött iskolák túl sokféleképpen működnek. Sok esetben nem történt tényleges integráció, a térségi integrált szakképzőközpont-rendszer létrehozása csak részben érte el eredeti célját, ezért működése átláthatatlan és ellenőrizhetetlen, így szabályozásuk alapvető átalakításra szorul.

– Az Országos Képzési Jegyzék tekintetében problémát jelent a szakképesítés-kimenetek és a szakképesítéseket felépítő szakmai követelménymodulok nagy száma.

– Hiányként említi meg a szakmai anyag, hogy a kerettantervek jelenleg csak az általános műveltséget megszilárdító szakaszra állnak rendelkezésre, ezért az iskolák munkájának megkönnyítése és az egységes tartalmi követelmények érvényesülése érdekében szakmai kerettanterveket kell kidolgozni.

– A koncepció kiemelt hangsúlyt fektetett a „szakképzés neuralgikus pontjának” számító szakmai vizsgára, amelyet – megállapítása szerint – igen sok kritika ér. Leírja, hogy a modulok és vizsgarészek, ezen belül a vizsgafeladatok nagy számát, a vizsga időtartamának hosszúságát a vizsgázók és a vizsgáztatók egyaránt kifogásolják.

– A felnőttképzés keretében megvalósuló szakképzés minősége egyenetlen, a képzések jelenlegi támogatási rendszere nem feltétlenül ad elsőbbséget a gazdaság által igényelt szakmaszerkezetnek.

Az előzőekben vázolt helyzet jobbítása, és a kiemelten jelzett problémák kezelése érdekében a koncepció a következő megoldási javaslatokat vetette fel.

3.3. Az intézményrendszer átalakítása

A szakmai anyag a szakiskolai képzést általában hároméves időtartamúra tervezte, amelynek mindhárom évfolyama szakképzési évfolyamként fog működni. A koncepció szerint az első évben a gyakorlati oktatás iskolai gyakorlati képzőhelyen (tanműhelyben) történik, ahol a szakma alapjait sajátítja el a diák. A szintvizsgán mérik fel, hogy a diák alkalmas-e munkahelyi körülmények közt végezni szakmai gyakorlatát. Ha igen, a tizedik évfolyamtól tanulószerződés köthető, és a fiatal duális képzés keretében folytatja tanulmányait, a szakmai vizsgára történő felkészülést. A szakközépiskola kapcsán célként tűzte ki a dokumentum, hogy a gimnáziumba és a szakközépiskolába felvehetők létszámát – a tanulói képességeknek megfelelően kialakított szempontok és feltételek szerint – korlátozni kell. A szakközépiskolát négy évfolyamos intézményként képzelte el, ahol a beiskolázás ágazatonként történik. A tizenkettedik évfolyam végén a tanulók – új lehetőségként – szakmai érettségit szerezhetnek. A tanulószerződés tekintetében előirányozta, hogy a szakiskolában a második szakképző évfolyamtól köthető, a szakközépiskolában a kilencedik–tizenkettedik évfolyamokon azonban továbbra sem köthető tanulószerződés, csak az érettségit követő szakképző évfolyamokon. Új elemként tervezte bevezetni a munkaanyag a tanuló szakmai vizsgáját követő továbbfoglalkoztatása esetén az egy éven át igényelhető foglalkoztatási támogatást, amelyet a munkáltató kapna a minimálbér ötven százalékának megfelelő mértékben havonta.

A szakképzési koncepció szerint a szakiskoláknak elengedhetetlen szerepe van a társadalmi felzárkózásban, amelyet a munkaanyag elgondolása alapján a szakiskolába készülő fiatalok esetében elsősorban a Hídprogram biztosít. Megállapította, hogy a korábbi felzárkóztató oktatásban az érintett tanulók mindössze hét-nyolc százaléka vett részt. A törvényalkotást előkészítő szakmai anyag a szakiskolában nappali rendszerű oktatásban végzett szakmunkásoknak lehetőséget kívánt biztosítani arra, hogy a felnőttoktatás keretében két tanév alatt érettségi vizsgát tehessenek. Tervei szerint az Országos Képzési Jegyzékben kerül meghatározásra, hogy a levelező és a távoktatás keretében folyó szakmai képzésben mely szakképesítések oktathatók felnőttoktatási formában és melyek nem.

A szakmai anyag elképzelései szerint könnyíteni kívánt az ún. hetven százalékos határozatlan idejű foglalkoztatás szabályán a szakmai tárgyat oktatók tekintetében, ha például egy szakképesítés szakmai tárgyaira nincs pedagógus végzettségű jelentkező, aki a szükséges szakirányú végzettséggel rendelkezik.

3.4. A térségi integrált szakképző központok

A térségi integrált szakképző központok a „Hatékonyabb feladatellátás” cím alatt kerültek összefoglalásra. A téma jelentőségét jelzi, hogy az anyag külön mellékletben tartalmazta az átalakítás hatásvizsgálatát. A koncepció „A” modellje szerint az önkormányzati és állami fenntartású szakképző intézmények az ún. „holland modell” szerint kerülnek összevonásra, és megyénként előreláthatóan két-három ilyen formában működő térségi integrált szakképző központ jön létre. E modell esetében egyrészt központilag kerül meghatározásra a finanszírozás mértéke, módja, szabályai, valamint a képzési kapacitás mértéke, szakmaszerkezete, másrészt fenntartói jogosítvány marad a vagyongazdálkodás, az üzemeltetés, a munkáltatói és a másodfokú döntés meghozatalára vonatkozó fenntartói jogkörök gyakorlása. A munkaanyag „B” modellje szerint az önkormányzatok által fenntartott szakképző intézmények teljes egészében állami fenntartásba kerülnek, az összes fenntartói és intézményi jogosítvánnyal együtt. Az dokumentum szerint az egyházi fenntartású intézmények megtarthatják fenntartói önállóságukat, azonban teljes finanszírozást csak akkor kapnak, ha a központilag meghatározott szakképzési szerkezetben folytatják képzéseiket.

A koncepció számolt azzal, hogy az elfogadásakor létező 85 térségi integrált szakképző központ közül mindössze 7 működik a hosszú távon preferált holland modell szerinti formában, továbbá a TIOP/TÁMOP pályázatok keretében 68 térségi integrált szakképző központ nyert a korábbi átalakuláshoz és fejlesztésekhez támogatást. A koncepció melléklete bemutatta, hogy a térségi integrált szakképző központok jellemzően önkormányzati fenntartásban működő intézményekből, önkormányzati társulás formájában vagy gazdasági társaság formájában jöttek létre. Megállapította, hogy a forrásfelhasználás terén nagy különbségek tapasztalhatóak, nem valósult meg egyes térségi integrált szakképző központok közötti együttműködés, ehelyett látszatkooperáció, felületes kapcsolattartás és csak papíron létező összehangolás tapasztalható sok helyen. Az új rendszertől várható eredmények között jelölte meg a munkaanyag, hogy meg fog valósulni a térségi integrált szakképző központon belüli és az azok közötti profiltisztítás, megszűnnek a párhuzamosságok, a rugalmasabb munkaerő-gazdálkodás következtében lehetővé válik a foglalkoztatásnak a képzési struktúrához történő igazítása, a rugalmasabb foglalkoztatás eredményeként megszűnnek a többszörös finanszírozásból eredő anomáliák, a holland modell általánossá tételével pedig megvalósul a tényleges együttműködés a térségi integrált szakképző központot alkotó intézmények között.

3.5. Az Országos Képzési Jegyzék, a szakképzési kerettanterv és a szintvizsga

Az Országos Képzési Jegyzékkel kapcsolatban a szakképzés átalakítását célzó tervezet a 31-es és 33-as szintkódú szakképesítések összevonása mellett azon szakképesítés-kimenetek törlését is célul tűzte ki, ahol a bevezetés óta egyáltalán nem volt vagy nagyon alacsony mértékű volt a képzés és vizsgáztatás. Az Országos Képzési Jegyzékben az iskolai rendszerű képzések tekintetében adott (és nem maximális) képzési idők megjelenítését javasolta, és azt is, hogy a felsőfokú szakképzés vezetődjön ki a közoktatásból, továbbá az Országos Képzési Jegyzékből is, és kerüljön át a felsőoktatás szabályozási körébe.

A szintvizsga a munkaanyag elképzelése alapján kötelező minden olyan szakképesítés esetén, amelyekre tanulószerződés köthető, amennyiben a gyakorlati képzés vagy annak egy része tanulószerződés keretében valósul meg. A szakmai vizsgát a jövőben a modulok szerinti számonkérés helyett komplex vizsgaként javasolta megszervezni a koncepció, és fontosnak tartotta biztosítani, hogy a szakmai vizsga olyan állami vizsga legyen, amely független, és minden tanuló számára egyenlő követelmények és feltételek mellett kerül megszervezésre. A tervei szerint a szakmai vizsgákon nem vesz részt kötelezően a képző vagy vizsgaszervező intézmény részéről kérdező tanár, a vizsgáztatási feladatokat és az értékelési feladatkör egészét pedig a vizsgabizottság tagjai látják el.

A koncepció javaslatot tett arra, hogy az iskolai rendszerű szakképzésben az oktatás kötelező szakképzési kerettantervek alapján történjen mind a szakiskolai képzésben, mind a szakközépiskolákban. A szakmai és vizsgakövetelmények követelménymoduljait egyetlen kormányrendeletben tervezte kiadni, amely által a szakmai és vizsgakövetelmények csak a szakmaspecifikus tartalmakat rögzítik. A szakképzési koncepció elképzelése szerint az iskolában folyó szakmai elméleti képzés és az iskolában folyó gyakorlati oktatás ellenőrzése, külső értékelése a nemzeti köznevelésről szóló törvény koncepciójában rögzítettek szerint valósul meg, a tanulószerződéssel külső gyakorlati képzőhelyen folyó szakmai munka ellenőrzése pedig a gazdasági kamara felelőssége.

3.6. A fejlesztési és képzési bizottságok, a pályaorientáció és egyéb kérdések

A koncepció továbbra is jelentős szerepet szánt a regionális fejlesztési és képzési bizottságoknak, a szakiskolai, szakközépiskolai képzésbe történő beiskolázás e bizottságok javaslata alapján történik. A szakképzési alapanyag elképzelései szerint az első szakképesítés megszerzésének elsődleges helye az iskolai rendszerű szakképzés, emellett iskolatípusonként korlátozná az ingyenesen, állami normatív támogatás mellett igénybe vehető, iskolai rendszerű szakképzés keretében elvégezhető évfolyamok számát. Célként jelölte meg, hogy a képzés hosszánál csak két tanévvel hosszabb ideig járjon egy tanuló után a teljes állami támogatás, míg az érettségivel rendelkező tanulók esetén az állam a képzés hosszához képest legfeljebb egy tanévvel hosszabb időt finanszírozzon.

A szakmai dokumentum megállapította, hogy régóta igény van a hatékony pályaorientációra, és megoldást a pályaorientációval kapcsolatos feladatokban érintett valamennyi személy és szervezet együttműködése jelenthetne. A pályaorientációs szolgáltatásokat már az általános iskolák hatodik-nyolcadik évfolyamától kezdődően, a középfokú oktatáson át egészen a késő felnőttkorig biztosítani kívánja. Kiemelte, hogy a szabályozás kimunkálása során érdemes a már megvalósult hazai, európai és nemzetközi tapasztalatokra, tanulmányokra támaszkodni. A pályakövetési rendszer céljaként határozta meg, hogy a képző intézmények képzési struktúrája és képzéseik hasznosulása az információk rendszeres gyűjtése és feldolgozása eredményeként értékelhetővé váljon. Emellett megállapította, hogy a pályakövetési rendszer működtetése által elérhető hatékonyabb képzés eredményeként – a kisebb számú pályakorrekció, átképzés és a munkanélküliek ellátására fordítandó alacsonyabb költségek hatására – az összkiadások nagyobb mértékben csökkenthetők, mint amekkora összeget a képzési alaprészből igényel a működtetés.

A koncepció javaslata alapján a szakképzési hozzájárulás rendszerét fenn kell tartani, mert anélkül a duális szakképzés kiterjesztése nem valósítható meg. A munkaanyag elvárta, hogy a szakképzési hozzájárulás szabályozása átlátható, a korábbinál egyszerűbb, bürokráciától mentes legyen, továbbá az iskolai rendszerű szakképzés és az iskolarendszeren kívüli felnőttképzés támogatását szolgálja. Előrevetítette, hogy megszűnik a térségi integrált szakképző központoknak és a felsőoktatási intézményeknek közvetlenül átadható fejlesztési támogatás, és az így felszabaduló források egy részével javasolta megemelni a fejlesztési célokat szolgáló decentralizált keretet, amihez az intézmények és a gyakorlati képzést folytató hozzájárulásra kötelezettek pályázati úton juthatnak hozzá.

A 2011-ben elfogadott szakképzési koncepció bemutatta tehát a szakképzés teljes vertikumának alapproblémáit és javaslataival megoldási utakat is mutatott azokra. Bizonyos területeken (térségi integrált szakképző központ, szakmai vizsga, szakiskola, fejlesztési támogatás) alapvető változtatásokat javasolt. E javaslatok mennyisége, minősége és kidolgozottságuk megfelelő alapot nyújtott az új szakképzési törvény kialakításához, és e javaslatok túlnyomó többsége beépült az elfogadott új szakképzésről szóló törvény szabályai közé.

4. A szakképzés törvényi szabályozásának története a középkortól 2011-ig

Az iskolai rendszerű szakképzés egyes jogintézményeinek történeti visszatekintése a hatályos törvényi rendelkezések kialakulásának és fejlődésének megértését szolgálhatja a szakképzés teljes szabályozási rendszerét átfogó könyvben. A kötet ezekre – ahol az a jogalkalmazás folyamatát segíti – az egyes kérdésköröknél kitér. A szakképzésben az elmúlt másfél században szentesített törvények története sok tanulsággal szolgálhat a szabályalkotás szempontjából. A különböző államformák és kormányzati berendezkedések keretei között működő országgyűlések által elfogadott törvények fénye a gyakori változások nagy száma és a megannyi módosítás üvegén keresztül a jogalkalmazók szemében már inkább csak opálos szűrődésként vagy árnyjátékként tükröződött. Még a törvényértő és gyakran -alkotó jogászokban is minduntalan megfogalmazódik az az igény, hogy egy egészségesen hosszú időszakon keresztül (például öt évig) egyáltalán ne változzon az adott jogszabályi környezet, segítve ezzel a nem is olyan egyszerű szabályoknak és azok összefüggéseinek megértését. Egy szakképzési intézmény vezetője ugyanis az iskolájában folyó szakképzés területén a szakmai minőség magasabb szintjét tudná elérni, ha a hosszú ideje kimunkált pedagógiai és szakmai programok alapján folyó képzés tökéletesítésére és a mindennapi munkára összpontosíthatná figyelmét és idejét a közlönyök véget nem érő tanulmányozása és a szabálymódosítás özönének gátak közé terelése helyett. Ez a könyv éppen ebben a nehéz munkában kíván remélhetőleg hasznos segítségére lenni az új szabályok olvasóinak.

A szakképzés egyes jogintézményeinek megértése könnyebb a szakképzési tartalmat hordozó törvények („törvényczikkek”) fejlődésének rövid áttekintésével.

Szakember- és inasoktatás, mesterképzés már az ókorban is létezett. A régi korok gondolkodói, tudósai példabeszédeikben, filozófiai értekezéseikben gyakran említették meg egy-egy ősi mesterség gyakorlóit okfejtéseik alanyaiként. Szókratész és Lüszisz párbeszédének egyik konklúziója, hogy hasonló a hasonlóra a legirigyebb, azt gyűlöli leginkább: ács az ácsra irigy, fazekas a fazekasra. Vagy Platón „Az állam” című könyvében ugyancsak Szókratész kérdezi Glaukóntól, hogy „ha az ács ráadná a fejét a cipész munkájára, a cipész pedig az ácséra, akár úgy, hogy kicserélnék szerszámaikat és keresetüket, akár úgy, hogy ugyanaz a személy megpróbálná mindkét szakmát, és a többi is mind kicserélődnék – hiszed-e, hogy ez igen ártana az államnak?” És napjainkban is érvényes – a szakképzés szabályozás szempontjából nagyon is aktuális – következtetésre jut: „aki cipésznek termett, az a természet rendje szerint csak cipészkedjék, és ne csináljon mást. Az ács meg csak barkácsoljon, és így tovább.”12

4.1. A szakképzés szabályozása a középkori törvényekben

A mesterségbeli képzés kora időktől a szakmájában jártas mester és tanítványa viszonyát jelentette. Ennek szabályozása különböző fejlettséget ért el az évszázadok előrehaladtával. Az adott ország és kor ipari, kézműves és kereskedelmi fejlődése határozta meg a mesterekre, céhekre, a céhek inastartására és a szakmai képzésre vonatkozó szabályozás mélységét és minőségét is. A céhek története egybeforrt tehát az inasoktatás és a tanoncok képzésének történetével. A céhek Európában a 11–12. században jelentek meg és terjedtek el, de a mesteremberek már a Római Birodalom korában is corpora vagy collegia opificium elnevezésű testületekbe szerveződtek. Magyarországon a céhek a 14. században terjedtek el, nyugati mintára és közvetítéssel. Az első céhlevél, amely ismertté vált hazánkban, 1307-ben kelt a kassai szűcsök részére kiállítva. A céhek szabályozását csak később követték a céhmesterek által fogadott és foglalkoztatott céhlegények és inasok kiképzésére13 vonatkozó előírások, amelyek elsősorban a városok, községek helyi rendelkezéseiben (például az ún. Protocollum Statutumban) jelentek meg, s csak később állami vagy királyi szintű törvénycikkekben.

A céhek mint a középkor azonos mesterséget űző iparosainak zárt társaságai, Magyarországon hivatalosan egészen a 19. század végéig létezhettek. Az eredetileg egy város vagy körzet kisiparos mestereiből az illető iparág vagy iparcsoport viszonyainak szabályozására tömörült céhek később egyfajta közhatósági jelleget14 kaptak, saját tagjaik (például az inasok, tanoncok) felett bíráskodási joggal is bírtak. Szigorúan meg volt szabva a képzés módja, helye és ideje, korlátozták az egy-egy mester által felfogadható legények és inasok számát. Magyarországon a 14. században azáltal váltak elterjedtté a céhek, hogy I. Nagy Lajos 1376-ban szabályozta és kötelezővé tette a céhbe állást, egyben szabályozta az erdélyi szászok céheit is, felsorolva 24 különféle iparágat. Az inasok oktatásának minősége azonban az egyes céhekben igen különböző volt. Kiváló színvonalú kiképzésre és az inasok, legények elhanyagolására egyaránt lehetett példát találni. (Ez a későbbi törvényi szabályozás sajátos megszövegezéséből is kitűnik.) Kifejezett előírások az inasok képzésére nem a királyi és császári rendeletekből, hanem a szabad királyi városok statútumaiból olvashatóak ki, amelyek az egész országra szóló, általánosabb előírások helyett a helyi ügyek részletesebb szabályozásával írták elő az inastartást. Az inasok a céhbeli mesterekhez már tíz-tizenkét éves korukban elszegődvén hosszú ideig inkább kisegítő (házkörüli és kisebb rész műhelyi) munkát végeztek, ennek „jutalmaként” szabadultak fel és mehettek tanulólevéllel tapasztalatgyűjtés céljából hosszú, gyakorta négy-ötéves vándorútra. Ennek során más céhek fogadták be igazi gyakorlati ismeretszerzés érdekében őket, az inas pedig visszatérve „atyacéhébe” elkészítette remekművét, bemutathatta mesterségbeli tudományát. A remekmű jelentette a szakmai vizsgát, amely akkor nem vizsgadíjért cserébe, hanem mesterasztal15 megadásával volt abszolválható.

4.2. A szakképzés szabályozása a 18–19. században

Az iskolai rendszerű szakképzésnek még egyáltalán nem nevezhető szakmai iskolai képzés gyökerei a céhes hagyományok kiegészítéseként létrejött néprajziskolák felállítására nyúlnak vissza. Az oktatás szervezett és szabályozott megvalósítása az 1700-as években vett általános jelleggel olyan lendületet, amely a szakmát tanuló inasok és tanoncok iskolába irányítását is magával hozta. Mária Terézia az oktatás állami megszervezése részeként külföldi mintára működő királyi rajziskolák felállítását rendelte el, amelyek az 1884-ben kialakított tanonciskolák elődjei voltak. Az első királyi („nemzeti”) rajziskola Budán létesült, amely az első hazai állami közoktatási szabályozást megtestesítő és a tankötelezettséget hat és tizenkét éves kor között elsőként előíró Ratio Educationis16 rendelkezéseinek egyik szerves elemét képezte. A rajziskolákba elsősorban vasárnaponként voltak kötelesek a mesterinasok járni, itt elsajátíthatták a gyakorlati oktatás részét jelentő írás-olvasást, de bizonyos alapműveltséget és tudást is, amely a mesterség elsajátításának mind fontosabb előfeltételévé vált. A Ratio Educationis alapján szervezett rajziskolák a városi főelemi iskolák rajzosztályaiként működtek, amelyeket II. József 1783-as udvari rendelete átvett és működésüket továbbszabályozta. A rendelet az oktatási módszerekre, a tanítás eszközeire és az iskola célkitűzéseire is kiterjedt. A királyi rendelkezés alapján az egyes községekben és városokban a helytartótanács további végrehajtási célzatú előírásokat fogalmazott meg, amelyek többek között megszabták, hogy az iparosinasok, „kik iparáguk tökélyetesbítését a rajzművészet által nyerhetik el”17, csak akkor válhattak segédekké, ha bizonyítvánnyal igazolták, hogy legalább egy éven keresztül ünnep- és vasárnapokon látogatták a rajziskolát. A helytartótanács meghatározta azokat a mesterségeket is, amelyek esetében kötelező volt a rajziskola látogatása (például „Gyantározó”, „Paszománt Csináló”, „Gomb Kötő”, „Öttves” szakmákban, de az Ács, a Lakatos és a Kőfaragó esetében is).

A 19. század első felében számos állami rendelkezés látott napvilágot – az oktatás egyes kérdéseinek átfogóbb szabályozása keretében – az inasképzéssel és a néprajziskolákkal kapcsolatban. Az első fontos feladat a kézművesek rajziskolai tanítása mellett a kereskedőtanoncok szabályozott iskolai oktatásának megszervezése volt. Ez ügyben az első jelentős lépést az 1830-ban Pesten felállított kereskedelmi vasárnapi tanonciskola jelentette. Az 1848–49-ben regnáló első felelős magyar kormány földművelési-ipari és kereskedelmi minisztere, Klauzál Gábor rendelete előírta a mesterek részére, hogy amennyiben lakóhelyükön működnek vasárnapi vagy rajziskolák, úgy kötelesek tanulóikat oda járatni. A rendelkezés még a céhszabályok módosításához kapcsolódott, de a reformkor ipari fejlődésének eredményeként érezhető volt a céhrendszer korszakának lezárása is.

4.3. Az ipartörvények a 19. század végén

A 19. század gazdasági és ipari fejlődése Magyarországon a kiegyezés időszakára vált olyan szintűvé, amikor a céhek, iparosok, gyárosok kötelékébe tartozó mestertanítványokra vonatkozó szabályozás is magasabb szintre emelkedett. Minden társadalmi viszony, életkörülmény olyan színvonalú törvényi rendelkezésekkel kerül szabályozásra, mint amilyen fejlettséggel, gyakorisággal bír az egy adott társadalomban. Az inasok tanítása a gazdasági, kereskedelmi, ipari fejlődés másfélszáz évvel ezelőtt elért standardja alapján részleteiben is átfogta a mai szabályozás leglényegesebb elemeit.

Ennek igen fontos oktatáspolitikai alapját jelentette a „népiskolai közoktatás tárgyában” meghozott 1868. évi XXXVIII. Törvénycikk18, amely a tanítás kötelezettsége és szabadsága szellemében előírta, hogy minden szülő vagy gyám, ideértve azokat is, „kiknek házában gyermekek mint mestertanítványok vagy házi szolgák tartatnak”, kötelesek gyermekeiket vagy gyámoltjaikat nyilvános iskolába járatni, életidejük hatodik évének betöltésétől egész a tizenkettedik, illetőleg a tizenötödik év betöltéséig. Ez alól csak akkor volt kivétel, ha a gyermek neveléséről a háznál vagy magántanintézetben gondoskodtak. A gyermekek a hatodik életév betöltésétől egész a tizenkettedik életévig „mindennapi iskolába” tartoztak járni. Kivétel csupán azon gyermekekre nézve volt megengedett, akik négyévi elemi oktatás után felsőbb tanintézetbe (polgári iskolába, középiskolába) léptek, s ott legalább két évig tanultak.

4.3.1. Az ipartörvényről szóló 1872. évi VIII. törvénycikk

Az előző pontban megjelent tizenkettedik év meghatározása a mestertanítványokra vonatkozó, négy évvel később megjelenő szabályok szempontjából alapvetőnek bizonyult. Az ipartörvényről szóló 1872. évi VIII. törvénycikk19 a segédszemélyzetről szóló fejezetben teljes rendszerét alakította ki az addig már többé-kevésbé alkalmazott rendelkezéseknek. A törvény „tanonczokról” szóló része kitért a tanítványok és az iparosok viszonyára, a köztük lévő szerződésre, mindkettejük jogaira és kötelességeire, a tanonc foglalkoztatásának napi időbeli korlátaira, a tanviszony keletkezésére és megszűnésének eseteire.

Kimondta, hogy tanoncot tartani minden önálló iparosnak szabad. A népiskolai közoktatásról szóló törvénnyel összhangban előírta, hogy azok a gyermekek, akik a tizenkettedik életévüket nem töltötték be, nem vehetőek fel tanoncnak. Ez alól azonban kivételt lehetett tenni, de csak akkor, ha azt az iparhatóság engedélyezte. Ebben az esetben is köteles volt az iparos tanoncát a tizenkettedik éves kora betöltéséig a népiskolába „rendesen járatni”. A felvétel írásbeli szerződéssel történhetett, amelyben az iparosnak és a tanonc szülőjének (vagy gyámjának) a tanidő tartamáról, a tanonc tartásáról és ellátásáról, a tandíj összegéről meg kellett állapodni. Ekkor tehát a gyakorlati ismeretek elsajátításáért pénzösszeget kellett adni, illetőleg lehetett kérni.

Az 1872-es ipartörvény vezette be az iparos fogalmát általánossággal és a középkori manufakturális, kézműves ipar szimbólumának számító céheket egyszer s mindenkorra megszüntette. Kimondta, hogy a törvény életbeléptetésétől számított három hónap alatt valamennyi fennálló céh megszűnik, s a volt céhtagoknak kilenc hónap állt rendelkezésére, hogy az ipartörvényben szabályozott ipartársulatot alkosson, amely a megszűnt céh vagyonát örökölhette.20

Az iparos kötelességei között szerepelt többek között, hogy tanoncát azon iparágban, amelyet űz, kiképezze, jó erkölcsre, rendre és munkásságra szoktassa, és tanoncát, ha nem tud írni, olvasni és számolni, ezeknek megtanulására, illetőleg az ismétlési, esti, vasárnapi, illetőleg ipariskolába járásra szorítsa. A törvénycikk a tanonc védelméről21 is rendelkezett, amely jelzi azokat a visszaéléseket, amelyeknek korábban (és a szabályozástól függetlenül később is) a tanonc ki volt téve. Így az iparos tanoncát csak az iparüzlethez tartozó munkáknál alkalmazhatta, cselédszolgálatokra nem kötelezhette és felügyelni tartozott, hogy a tanonc a háziak vagy segédek által „ne bántalmaztassék”. A tizennégy év alatti tanonc napi tíz óránál, ettől idősebbek tizenkét óránál többet nem dolgozhattak. Emellett munkaközben délelőtt és délután egy-egy fél, délben pedig egy egész szünórát kellett részükre biztosítani, és a „tanonczok általában csakis oly munkára (voltak) szorithatók, mely korukhoz képest testi erejüknek megfelel(t)”.

Az 1800-as évek életviszonyait jól tükrözi, hogy a törvény megszabta, tanonc az iparosnak a rábízottakban engedelmességgel tartozik, és ha az iparos házában „élelemmel és lakással láttatik el, 18 éves koráig azoknak atyai fegyelme alatt áll”. A „tanviszonynak” kéthónapnyi próbaideje volt, és az iparos a tanoncnak a képzési idő lejártával bizonyítványt adott. A tanviszony sok okból kifolyólag felbontható volt, amelyek között jogcímként az iparos részéről az is szerepelt, ha „a tanoncz undoritó vagy ragályos betegségben szenved”, és a tanonc vagy annak törvényes képviselője részéről az, ha „az iparos a tanonczot erkölcstelen vagy törvényellenes tettek elkövetésére csábitja”. De azt is felbontási lehetőségként állapította meg az 1872-es ipartörvény, ha kétségtelenné vált, hogy a tanonc az illető iparág megtanulására képtelen.

A törvénycikk húsztól kétszáz forintig terjedő bírságban rendelte elmarasztalni az iparost, ha a tanoncok felvételére, alkalmazására és a velük való bánásmódra vonatkozó szabályokat áthágja, vagy ha a segédszemélyzet iskolai oktatására vonatkozó kötelességeit nem teljesíti. Súlyosabb vagy ismételt esetben az iparos a tanonctartástól „iparhatóságilag” akár egy évre, bírói ítélet által pedig hosszabb időre is megfosztható volt. Az iparosok és a tanoncok között a tanviszony megkezdésével, folytatásával, megszűnésével, tartama alatt fennálló kölcsönös kötelezettségek teljesítésével, a tanviszony megszűnéséből eredő kártérítéssel kapcsolatos súrlódások és peres kérdések – ahol e célra külön iparbizottságok kerültek megszervezésre, ott az iparbizottságok, egyébként – az iparhatóság által „minden fellebbezés kizárásával” kerültek eldöntésre.

4.3.2. Az ipartörvényről szóló 1884. évi XVII. Törvénycikk

Az „első ipartörvényt” követően az újabb lendületet vett iparosodás és a felgyorsult fejlődés teremtette szabályozási igény következtében tizenkét év elteltével megszületett a „második ipartörvény” néven ismertté vált törvénycikk. Az ipartörvényről szóló 1884. évi XVII. Törvénycikk22 legfontosabb változtatása – az elődje rendelkezéseinek az addig eltelt évtized alatti alkalmazásából eredő pontosítások megtételén túl – az ún. „tanoncziskolák” felállítása, amely a mai szakiskolák, egykori szakmunkásképző intézmények korai, kezdetleges elődjének tekinthetőek. A tanonciskolák létesítésére vonatkozó előírás számos új intézmény létrehozását eredményezte, majd egy évszázaddal később, ezen iskolák fennállásának centenáriumán megannyi ünnepi kiadvány látott napvilágot a szakképző iskolák alapításának századik évfordulójára, bemutatva az adott város, térség és megye szakképzés-fejlődési történetét.

A második ipartörvény sok helyen kiegészítette az első ipartörvényt. Előírta, hogy a tanidő legalább addig tart, míg a tanonc a tizenötödik életévét betöltötte, az iparosnak már nem általában az iskolába járásra, hanem – ott, ahol ilyen van – a tanonciskolába járásra kellett szorítania a tanoncot, és a tanonc megbetegedéséről és egyéb őket érdeklő fontosabb esetekről a szülőket (gyámot) és iskolakötelessége esetén a tanítót is értesítenie kellett. A képzés végeztével a bizonyítványt már nem az iparos, hanem az iparhatóság állította ki, amelyben a tanonc adott iparában tanúsított haladását kellett igazolni, és annak az iparosnak a nevét, foglalkozását és lakását is fel kellett tüntetni, akinél a tanulási időt töltötte. A tanviszony megszűnését be kellett jelenteni az iparhatóságnál, amely a területén alkalmazott tanoncokról lajstromot vezetett, ebben a tanonc, az iparos és a képzés legfontosabb adatait kellett feltüntetni. Az iparhatóság számos jogkörrel rendelkezett. Értesíteni kellett a tanonc magaviseletéről, tájékoztatni az iskolai előmeneteléről, de saját kiküldöttjei által is ellenőrizhette az iskolalátogatást és a gyakorlati oktatás menetét. A második ipartörvény kihirdetését követő hatodik hónap végéig minden iparos köteles volt az iparhatóságnál tanoncait a lajstromba vezetés végett bejelenteni és a fennálló tanszerződés tartalmát is közölni. Ha végigtekintjük a tanulótartás, annak hatósági ellenőrzése és nyilvántartása több mint száz évvel ezelőtti szabályait, felfedezhetjük a jelenlegi törvényi szabályok és a korábbi rendelkezések közötti hasonlóságokat, például az iparhatóság és a gazdasági kamara, a tanszerződés és a tanulószerződés, valamint a lajstrom és a tanulószerződések nyilvántartása között.

Az ipartörvényről szóló 1884. évi XVII. Törvénycikk tanonciskolákról szóló fejezete a mestertanítványok taníttatását ellátó iskolarendszer kialakításának legfontosabb alapvetéseit tartalmazta, amely a tanoncok intézményesített közismereti és rajzképzését alakította ki. Előírta, hogy minden olyan községben, ahol legalább ötven tanonc van és e tanoncok számára külön iskola nincs, köteles a község a tanoncok tanításáról külön tanfolyam által gondoskodni. Az oktatására a már korábban létrehozott polgári és elemi iskolák helyiségeit, taneszközeit és tanítószemélyzetét rendelte használni a törvény. Kimondta, hogy a tanonc mindaddig, míg tanideje az iparosnál tart, köteles ilyen iskolába járni.

Véglegessé vált a tanítási ciklus egy éven belüli alakulása azzal, hogy a tanoncok esetében is tíz hónapig tartott a „szorgalomidő”, amely alatt a tanításnak folytonosnak kellett lenni, a kéthavi szünidő pedig „a nyári hónapokban tartatik”. A tanév tanítási ideje az 1800-as évek végén is leginkább a mezőgazdasággal (is) foglalkozó családok nyáron jelentkező dolgosabb időszakához igazodott. A heti tanításra két munkanapon az általános ismeretek tantárgyaira legalább négy órát, ezeken felül vasárnaponként három órát rajztanításra szabott meg a törvénycikk. Külön kitért a hitfelekezetek általi vallástanításra, valamint arra, hogy a tanításra munkanapokon és vasárnaponként a nappali vagy esti órákban kerüljön-e sor.

A tanonciskolák feletti közvetlen felügyeletet a kerületi tanfelügyelő és az elsőfokú iparhatóság gyakorolta, a főfelügyeletet pedig a „vallás- és közoktatásügyi minister a földmivelés-, ipar- és kereskedelemügyi ministerrel egyetértőleg”. A fenntartási költségek problémája a 20. század kezdete előtti időszakban is központi kérdésnek minősült, ezért a második ipartörvény elrendelte, hogy a tanonciskolák kiadásaira a törvény alapján befolyó díjak és pénzbüntetések fordítandók, azzal, hogy ha a községek a tanonciskolák költségeinek fedezésére nem képesek, külön engedély alapján az akkoriban kivetett ún. egyenes adó23 két százaléka erejéig különadót vethetnek ki.

4.4. A második ipartörvény novellái

4.4.1. Az 1922. évi XII. törvénycikk

A második ipartörvényt módosító 1922. évi XII. törvénycikk24 a kor egyik legrészletesebb, a jelenlegi törvényi szabályozás volumenének megfelelő, európai színvonalúnak tekinthető szabályozását nyújtotta a tanoncképzésnek. Egyértelműen kimondta, hogy a mindennapi elemi népiskola látogatására kötelezett gyermeket az üzemekben és vállalatokban sem tanonci, sem egyéb minőségben foglalkoztatni, vele bármilyen munkát, akár csak kisegítő minőségben is, végeztetni nem szabad. Az alapfokú tanulmányok végéig tehát kategorikusan kizárta a tanoncként való alkalmazás lehetőségét. Elsőként definiálta a jelenlegi tanulószerződés korai megfelelőjét, a „tanszerződést”,25 meghatározva megkötésének, formájának, tartalmának legaprólékosabb feltételeit is. A tanszerződés tartalmára, bejelentésére, lajstromba vételére és nyilvántartására vonatkozóan részletes meghatározást tett. Érintette a hatósági orvosi igazolás szükségességét a tanoncképzés feltételeként, a saját gyermek tanoncként történő alkalmazásának kérdését, és tanácsadó szerv létesítését a pályaválasztás megkönnyítése érdekében. Előírta, hogy tanoncot csak megfelelő szakképzettséggel rendelkező tarthat, és előírta például, hogy „nőtlen, özvegy, feleségétől elvált vagy külön válva élő iparos háztartásában kiskorú női tanoncnak lakást és ellátást nem adhat”. Egyebekben pedig képesítéshez kötött iparokban gyermeket és fiatalkorút mindaddig, amíg a segédlevelet meg nem szerezte, csak tanszerződés alapján volt szabad foglalkoztatni.

Az iparhatóság jogkörét tovább bővítette az 1922. évi átfogó módosítás, e szerv a tanonctartás jogát elvonhatta – többek között – attól az iparostól, akivel szemben tanoncának segédi vizsgálata alkalmával ismételten megállapítást nyert, hogy a nem megfelelő vizsgaeredményt kötelességmulasztására kell visszavezetni. A módosítás alapszabályként bevezette, hogy „tanoncul” csak az alkalmazható, aki iskolai bizonyítvánnyal igazolja, hogy legalább az elemi népiskola negyedik osztályát sikerrel elvégezte, vagy hogy legalább az írást, olvasást és a számolás elemi ismereteit elsajátította. A módosítás a tanuló mulasztásának, a mulasztás pótlásának kimerítő szabályozása mellett hosszasan kitért a munkaadó kötelességeire. A tanszerződés felbontásának és megszűnésének esetei kibővültek, és a tanoncképzéshez kapcsolódó szinte valamennyi kérdésre kimerítő, már-már végrehajtási rendeletekbe kívánkozó előírásokat fogalmazott meg. Meghatározta, hogy a tanidő két évnél rövidebb és négy évnél hosszabb nem lehet. Ez a középiskola vagy polgári iskola négy osztályát sikerrel elvégzett, tizenhatodik életévüket betöltöttek esetében másféltől három évig terjedt, hat osztály elvégzése esetén legalább egy évesnek, érettségi bizonyítvány birtokában pedig legalább hat hónaposnak kellett lenni a képzési időnek. A megváltozott szabályok szerint a munkaadó köteles volt a tanonc irányában a jó családapa gondosságával és figyelmével, jóakaratúlag viselkedni, ha kiskorú, annak erkölcsisége és magaviselete felett a végzett munkáknál őrködni. Köteles volt továbbá a tanonc viselkedéséről, szakmabeli előhaladásáról legalább félévenként tájékoztatni a szülőket, ha pedig a tanonc súlyosabb beszámítás alá eső hibát követne el, vagy „jövője szempontjából hátrányos hajlamokat tanúsítana”, erről a szülőket azonnal értesíteni.

Az iparhatóság a munkaadó és a tanonc vizsgálóbizottság jelentése alapján a tanoncnak a tanviszony befejezéséről segédlevelet (bizonyítványt) adott ki. A módosítás mindezek mellett részletesen meghatározta az iparhatóságnak a tanoncokkal, a tanszerződés-nyilvántartásával és a tanfelügyelettel kapcsolatos feladatait. Továbbszabályozta a tanonciskolák működésére vonatkozó rendelkezéseket, azzal, hogy ilyen iskolákat azon községeknek kellett felállítani, ahol a tanoncok száma a negyvenet elérte.

4.4.2. Az ipartestületekről és az ipartestületek országos központjáról szóló 1932. évi VIII. törvénycikk

A múlt század harmincas éveinek elején megszületett az ipartestületekről és az ipartestületek országos központjáról szóló 1932. évi VIII. törvénycikk,26 amely a mai gazdasági kamarákról szóló törvény elődjének tekinthető és az iparhatóságok számos jogkörét nevesítette a tanoncképzéssel kapcsolatban. Az 1922-es átfogó törvénymódosítást követően került sor az ipari közigazgatás egyes kérdéseinek szabályozásáról szóló 1936. évi VII. törvénycikk27 elfogadására, amely csak kis mértékben érintette a tanonctartást. Előírta, hogy a tanonciskolai oktatás eredményessége érdekében rendeletben kerüljön szabályozásra az, hogy az évnek mely szakában szabad tanszerződést kötni és segédi vizsgálatot (mai értelemben vett szakmai vizsgát) tartani. Az eddigieknél szigorúbb szabályként határozta meg, hogy tanoncul csak az alkalmazható, aki legalább az elemi népiskola hatodik osztályát sikerrel elvégezte. Bővítette a tanidő hosszát is: a tanidő általában nem lehetett három évnél rövidebb és négy évnél hosszabb, négy osztályt végzettek és tizenhat évnél idősebbek esetében két évnél rövidebb és három évnél hosszabb, hat osztályt végzettek esetében egy és fél évnél rövidebb és két és félévnél hosszabb, érettségizettek esetében pedig egy évnél rövidebb s egy és fél évnél hosszabb.

1924-ban a vallás- és közoktatásügyi miniszter, Gróf Klebelsberg Kunó kiadta „Az iparos tanoncziskolák Szervezete és Tantervi Utasítása” című szabályozást, amely az oktatás iránya szerint összesen ötféle tanonciskolát különböztetett meg. Ezek voltak az általános irányú tanonciskolák, az általános irányú tanonciskolák szakoktatással, a szakirányú iparos tanonciskolák, a tanonctanfolyamok és az ismétlő iskolák (ez utóbbiakat ott kellett létrehozni, ahol a tanoncok létszáma kevesebb volt, mint huszonöt). 1922-ben leánytanonc-iskolák is létesültek, azonban ekkor sem került még meghatározásra a tanonciskola képesítő joga, az tehát, hogy ezek az intézmények milyen elismert végzettséget adtak, továbbá az sem, hogy tanoncnak milyen előképzettséggel (bemeneti feltétellel) lehetett szerződtetni egy fiatalt.

4.5. A tanonckorszak vége: az 1949. évi IV. törvény

A tanoncképzést szabályozó törvények történeti bemutatásánál érdemes elidőzni a II. világháború után a szocialista típusú gazdasági berendezkedés kezdetén, ugyanis a sztálinista tervutasításos gazdaság, az államosítás, a mezőgazdasági kollektivizálás és az erőltetett iparosítás teljesen más tartalmú tanulóképzést igényelt, mint az eddig bemutatott tanonctartás. A kisiparosok és magángyárosok eltűnésével, az állami gazdaságok és vállalatok térnyerésével már nem lehetett a korábbi mester-inas, iparos-tanonc viszonyrendszer szabályozását fenntartani. Nem is váratott magára az iparostanulókról és a kereskedőtanulókról szóló 1949. évi IV. törvény28 megjelenése, amely először szolgált a tanulószerződés keretében folyó ifjúsági szakképzés önálló jogszabályaként, és számos új fogalmat vezetett be a szovjet mintájú iparszervezés jegyében, jóllehet még inkább a kisipar szemszögéből rendezte a szakmunkásképzés kérdését.

4.5.1. A szocialista típusú szakképzés közvetlen előzményei

Nem szabad arról sem megfeledkezni, hogy a törvény előkészítésére még az 1949. évi XX. törvénnyel kihirdetett – és éppen a 2011. évi új szakképzésről szóló törvény életbelépésével egy időben hatálytalanná váló – szocialista típusú Alkotmány elfogadása előtt került sor. Ettől függetlenül az ipari termelésnek, a termelés fokozásának az ezt célzó tervek végrehajtásának egyik alapfeltételeként határozta meg a törvény indoklása az ahhoz szükséges munkaerő kellő számban és minőségben való rendelkezésre állását. Elismeri ugyanakkor, hogy csak hosszabb időre szóló, előrelátó tevékenységgel lehet biztosítani szakképzett munkásokat, akiknek a munkásság körében is kiemelkedő szerepük van, hiszen „munkatársaikra jelentős befolyással vannak s így hatásuk a termelés eredményére nemcsak közvetlen, hanem közvetett is”. Megállapította, hogy az iparostanuló-képzésnek a magyar ipari termelés, különösen az ennek oroszlánrészét végző magyar gyáripar szükségleteit kell kielégítenie, amelyhez mélyreható reformokra van szükség. Hiányosságként említi, hogy a magyar gyáripar a szakmunkásképzésre nem sok gondot fordított, a szakmunkásszükségletét jórészt a kisipar által képzett tanoncokból, segédekből elégítette ki, ezért is első feladatként az iparostanuló-képzés zömének a kisiparból a gyáriparba való átvitelét tűzte ki. Kifogásolta, hogy a tanonciskolai képzés és a műhelyi képzés között a kellő kapcsolat nincsen meg és a „tanidő folyamán úgyszólván senki sem törődik azzal, hogy mi történik a műhelyben a tanonccal s a tanonc felszabadul akkor is, ha a tanidőt lezáró segédvizsgán nem felel meg”.29 Az 1949-es törvény általános indoklása a fenti célokon kívül további főbb változtatási irányokat jelölt meg, amely a mai fogalmakkal a törvény koncepciójának is tekinthető. Ezek az iskola jelentőségének növelése, a szakképzés fokozása, a tanuló (elsősorban szociális) helyzetének javítása (például a szabálytalanul alkalmazott tanulót a segédmunkásbér illette meg) és a tanulónevelés minőségi és mennyiségi fokozása.

Az iparostanulókról és a kereskedőtanulókról szóló 1949. évi IV. törvény elhagyta a tanonc megnevezést, és a külön kezelt kereskedelmi szakmákban kezdő segédről, szakmunkásról, iparostanulóról vagy kereskedőtanulóról beszélt. Az ő foglalkoztatásukra csak – a tanszerződés helyébe lépő – tanulószerződés vagy saját gyermek alkalmazása esetén az azt pótló szülői nyilatkozat alapján volt lehetőség. Legfőbb elve szerint, ha a tanulóviszony a tanulószerződésen alapult, akkor a tanulóviszony alatt a tanuló kiképzése részben a munkáltató üzemében vagy üzletében, részben pedig az iparostanulók, illetőleg a kereskedőtanulók képzésére szolgáló iskolában történt. Ezek az intézmények az ipariskola, a kereskedőképző iskola voltak, emellett ipari, illetőleg kereskedelmi tanfolyamon is lehetett a tanulók oktatásáról gondoskodni. Ezek a törvény hatálybalépésekor még nem léteztek, ezért a tanulók oktatása az ipariskolák és a kereskedőképző iskolák fokozatos megszervezésének befejezéséig az addigi iparostanuló, illetőleg kereskedőtanuló iskolában történt. A szocialista eszme térnyerésének eredményeként az iskolában beíratási díjat és tandíjat nem kellett fizetni.

4.5.2. A szakmunkástanuló az 1949. évi IV. törvényben

Tanulóul csak azt lehetett szerződtetni, aki a tizennegyedik életévét betöltötte, az általános iskola vagy a népiskola nyolc osztályát, illetőleg a középiskola vagy a polgári iskola négy osztályát elvégezte, és a kijelölt pályaválasztási és képességvizsgáló intézménynek bizonyítványával igazolta, hogy a választott foglalkozásra alkalmas. Az 1949-es törvény szerint tanulót az önálló műhellyel rendelkező ipariskolák, továbbá a gyáripari és építőipari vállalatok, valamint az iparjogosítvánnyal rendelkező iparosok és kereskedők tarthattak. Érdekes továbbélése olvasható ki a kiskorút foglalkoztató egyedülállókra vonatkozó korábban idézett tilalomnak.30 A törvény előírása szerint a tanulószerződésben a munkáltató kötelezettséget vállalt arra, hogy a tanulót az üzemében, üzletében folytatott, közelebbről meghatározott szakmára megtanítja, a tanuló pedig kötelezi magát, hogy a szakma megtanulásához szükséges mértékben dolgozik.

A múlt század közepén megszületett jogszabály a tanulószerződés megkötését a kor szellemének megfelelő új fórumhoz, a munkaerő-gazdálkodási hatósághoz rendelte. A tanulószerződés kötésének időpontjáról az illetékes szakszervezetet is kellő időben értesíteni kellett. A munkaerő-gazdálkodási hatóság kötelessége volt, hogy a tanulószerződés megkötése alkalmával, aláírás előtt, a szerződés tartalmát a kiskorú tanulónak megmagyarázza, annak esetleges kívánságait meghallgassa, és a „számbajövő körülmények szerint megokolt kívánságok teljesítésére a munkáltatót felszólítsa”.

A törvény a tanulóidőt laza szabályok szerint határozta meg, az a könnyebben elsajátítható iparokban és a kereskedelemben két esztendő, a nehezebben elsajátítható iparokban három esztendő volt. A munkáltatónak a tanulót nemcsak a szakmai ismeretekben kellett kellő alapossággal kiképezni és a tanulóval szemben gondos és jóakaratú magatartást tanúsítani, hanem a tanuló demokratikus fejlődését is elő kellett segítenie. Háztartási, mezei vagy más hasonló munkára a tanulót továbbra sem volt szabad igénybe vennie. A munkáltató a tanulót megdorgálhatta, de köteles volt figyelemmel lenni a tanuló nemére, korára és arra, hogy az önérzetét és tisztességét ne sértse. A munkáltató a tanulót testi fenyítésben azonban – legalábbis a törvény előírása szerint – nem részesíthette, ellátásával kapcsolatban hátránnyal nem sújthatta.

A 1949. évi IV. törvény legnagyobb eredménye, hogy kategorikusan megtiltotta: a munkáltató a tanuló oktatásáért díjat nem köthet ki, és nem is fogadhat el. Ennek az azóta is létező, újra és újra törvénybe foglalt tiltásnak azonban sajnos még napjainkban sem lehet teljes körűen valódi érvényt szerezni. Nem elfelejtendő, hogy az 1922. évi XII. törvénycikk még részletes szabályokat tartalmazott a tanviszony tényleges fennállásának tartamára kikötött tanítási díj összegére és fizetésének módozataira vonatkozóan. A törvény bevezette a kiképzési naplót, a mai foglalkozási napló sajátos elődjét, amelyet a tanuló a munkaidőn kívül volt köteles vezetni. A naplóba be kellett jegyeznie azokat a munkákat, amelyeknek elsajátítása céljából oktatásban részesült, a kiképzési naplót a munkáltató láttamozni volt köteles, a tanulónak pedig azt be kellett mutatnia az iskolában. A tanuló munkaidejére a kollektív szerződés rendelkezéseit rendelte irányadónak a törvény, ilyen rendelkezés hiányában a munkaidő napi nyolc óránál nem lehetett hosszabb.

Részben azt a nem teljesen egészséges gyakorlatot, hogy a tanuló az őt foglalkoztatónál lakik, igyekezett megszüntetni az 1949-es törvény azáltal, hogy rendelkezett az ún. tanulóotthonok létesítéséről. A tanulóotthonok a tanulók részére kialakított olyan lakások és ezzel kapcsolatban esetleg élelmezést vagy egyéb szolgáltatást nyújtó olyan intézmények voltak, amelyeket csak az állam vagy az illetékes miniszter által kijelölt, közület tulajdonában lévő vagy rendelkezése alatt álló vállalat létesíthetett és tarthatott fenn.

A törvényjavaslathoz fűzött magyarázatból és indoklásból kirajzolódik a háború előtti politikai-gazdasági berendezkedéssel való szakítás vezéreszméje. Ezen idea körébe tartozik például az iparostanuló és a kereskedőtanuló fogalmi meghatározása (az iparos-, illetőleg kereskedőtanonc helyett). A kommentár értelmezésében az elnevezés megváltoztatásának indoka egyrészt az, hogy a tanonc szó mesterkélt, „nyelvünk szellemétől idegen”, másrészt ehhez a szóhoz „olyan kellemetlen mellékzönge tapadt, amelytől csak új elnevezés használatbavételével lehet szabadulni”. Kiemeli, hogy a tanulótartásban újdonság az ipariskolák, valamint a gyáripari és az építőipari vállalatok tanulótartási joga, ezzel is kihangsúlyozva a gyáripari tanulóképzés fontosságát. A kor szellemének megfelelően kiemeli, hogy a tanulótartás jogából a jövőben kizárásra kerülnek a népellenes bűncselekményt elkövetett munkáltatók is. Az új szerkezetű, elsősorban az ipari termelésre koncentráló gazdaság jegyében lényeges újításként jeleníti meg a törvénymagyarázat azt, hogy az illetékes miniszter megengedheti az egyes iparok részét alkotó munkakörre szóló tanulószerződések megkötését is. A gyáripari tanulótartás egyik legnagyobb akadályának tartotta, hogy az egyes iparágak munkaköre a kisiparoshoz igazodva volt megállapítva, a tanulót csak valamely kisipari szakma egészében való kiképzésére lehetett szerződtetni, erre pedig a gyáripar – eltérő termelési viszonyai miatt – sok esetben képtelen volt. A munkáltató kötelessége volt a tanulót foglalkoztatni a segédlevele megszerzése után hat hónapon át segédi (szakmunkási) minőségben. Ennek az volt célja, hogy a tanuló időt kapjon a neki megfelelő elhelyezkedés keresésére.

A vizsgáztatással kapcsolatban kiemeli a magyarázat, hogy a segédvizsga feltétele az iskola megfelelő osztályának sikeres elvégzése. Ennek az volt a célja, hogy a tanuló iskolai tanulmányait ne hanyagolja el, s ne válhasson segéd vagy szakmunkás abból, aki az iskolában nem felelt meg, így valamennyi, még a képesítéshez nem kötött iparban alkalmazott tanulónak is segédvizsgát kellett tenni. Ehhez kapcsolódott az a változás, hogy míg az 1949-es szabályozás előtt a segédlevelet a segédi vizsgálat sikertelensége esetén is ki kellett adni (ekkor a „segédi szakbavágó gyakorlat” tartama növekedett csak meg), addig az új rendelkezések szerint a segédlevél kiadásának előfeltétele minden esetben a segédvizsga sikeres letétele lett.

A 1949. évi IV. törvény szabályozási időszakának utolsó szakaszában az új törvényi szabályozás közvetlen előzményeként jelentkezett az új gazdasági mechanizmus és az olyan szakmunkások iránt megnövekedett igény, akiknek munkaerejét a vállalatok a változó feladatoknak megfelelően rugalmasabban tudják hasznosítani – élve a dinamikusabb, önállóbb termelésszervezés lehetőségeivel. Ez a szakképzésben is alapvetően új szabályozást igényelt.

4.6. A szakmunkásképzés másfél évtizede (1970–1986)

4.6.1. A szakmunkásképzésről szóló 1969. évi VI. törvény

A szakmunkásképzésről szóló 1969. évi VI. törvény31 1970. január 1-jén lépett hatályba. A szakmunkásképzés „hőskorának” is tartott időszak csak ambivalens értékelés keretében mutatható be, egyszerre jelent meg ugyanis ekkor a hatékony, azóta is példaként említett tömeges vállalati gyakorlati képzés, másrészt megszűnt a tanuló és a munkáltató közvetlen kapcsolatát rendező tanulószerződés jogintézménye.

4.6.1.1. A szocialista típusú szakmunkásképzés kiteljesítése

A törvény indoklása az új jogszabály szerepét „olyan fiatal szocialista szakmunkásréteg nevelésének” biztosításában jelöli meg, amely a technika fejlődésével lépést tartva egyre magasabb színvonalon és mind kulturáltabban látja el a gazdaság számára alapvető fontosságú szakmunkákat. A két évtizedet megért és egyetlen módosítást sem jegyző 1949. évi IV. törvényt egészében hatályon kívül helyező jogszabály kommentárja megállapítja, hogy az azóta végbement mélyreható gazdasági-társadalmi átalakulás és a képzésben bekövetkezett fejlődés következtében a húsz évvel azelőtti szabályozás teljesen elavult, és szerepét már hosszú ideje nem tudta betölteni, igaz, legalább a korábbi évtizedek jogfosztott „inas”-át a „tanuló” társadalmilag elismert rangjára emelte.

A 1969. évi VI. törvény megalkotásának közvetlen közgazdasági előzménye az új gazdasági mechanizmus, közvetett, de a jogi szabályozást tekintve alapvető előzménye pedig a Magyar Népköztársaság oktatási rendszeréről szóló 1961. évi III. törvény32 volt, amely a szakmunkásképzést is beillesztette az oktatás rendszerébe és ezzel a szakmunkásképzés fejlődésében új szakaszt nyitott. Az oktatási törvény nem határozta meg azonban a szakmunkásképző iskola helyét az oktatási intézmények között, és emiatt a szakmunkás képesítés valójában továbbra sem jelentett az általános iskolánál magasabb iskolai végzettséget. Tény, hogy a szakmunkásképző iskola nem adott továbbtanulásra jogosító végzettséget sem. Pozitívumként értékelhető azonban, hogy ezt a hiányosságot az 1969. évi törvény pótolta, és átfogóan szabályozta a szakmunkásképzést is.

A törvény indoklása sürgető feladattá tette az állami nagyüzemek szakmunkás-utánpótlásáról való szervezett gondoskodását olyan ágazatokban is, amelyekben korábban nem folyt képzés (például bányászat, mezőgazdaság, vegyipar). Problémaként jelölte meg azt a jelenséget, amely a tanulók gyakorlati foglalkoztatásában a fizikai munkavégzést helyezte előtérbe, a tanulók elsősorban tehát dolgoztak, „ahelyett hogy a főcél: a szakmai ismeretek elsajátítása szabta volna meg a gyakorlati oktatás formáját és kereteit”.

4.6.1.2. Az 1969. évi VI. törvény szabályozása

A közel tizenhat éven keresztül hatályban lévő – összesen négy módosításon átesett – törvényt áthatja a kor eszmerendszerének és gazdasági-ipari berendezkedésének szelleme. Az indoklása kiemeli, hogy „szocialista rendszerünkben a szakmunkásképzésnek kiemelkedő politikai jelentősége is van. Mindezek azt az igényt támasztják, hogy a szakmunkásképzés reformját önálló törvénnyel vezessük be.”

A „reformok” egyik eleme volt, hogy meghatározta: a szakmunkásképző iskola elvégzése és a szakmunkás képesítés megszerzése iskolai végzettségnek minősül. Fokozta továbbá az iskola szerepét az elmélet és a gyakorlat összhangjának biztosítása érdekében, a vállalatok keretében folyó gyakorlati oktatás irányításában és ellenőrzésében. Ennek érdekében a fizikai munkavégzést alárendelte az oktatás követelményeinek. Egyik legnagyobb visszalépés azonban az volt, hogy a törvény teljesen szakított a tanulószerződések addig is már csak korlátozottan élő rendszerével, igaz a tervutasításos, nagyvállalati ipari gazdálkodásra épülő képzésben amúgy is csak elenyésző mozgástere lehetett volna a tanulószerződésnek. Ennek megfelelően a törvény hatálybalépésekor még a vállalat és a tanuló közötti szerződés hozta létre a tanulóviszonyt, amely az új szabályok érvényesülésével azonban már az iskolába történt beiratkozással létrejött.

4.6.1.3. Tanulói jogok és juttatások az 1969. évi VI. törvényben

A múlt század 60-as éveinek legvégén megszületett törvény további új eleme, hogy a komoly üzemi munkát is végző tanulók tekintetében további kedvezményeket és juttatásokat, egészségük és testi épségük védelmével kapcsolatos előírásokat, továbbá a tanulók egyéb, például fegyelmi és kártérítési kötelességeire vonatkozói szabályokat állapított meg. Bevezette a munkaviszonyban állók részére a szakmunkásképző iskola esti tagozatának megszervezését, megtartva a munkaviszonyban állók szakmunkásképzésének addigi módjait. Teljes újdonságként a korábbi gyakorlattól eltérően állami szakmunkásvizsga bizottságot csak szakmunkásképző iskola mellett lehetett 1970-et követően szervezni, működtetni, de lehetővé tette a törvény egyúttal azt is, hogy a szakmunkás-bizonyítvánnyal rendelkező szakmunkások más szakmában akár kiegészítő, illetőleg második (vagy további) szakmunkás képesítést szerezzenek.

4.6.1.4. A kisiparos és a szakmunkásképzés

Az évente ritkán ülésező és törvényalkotói munkáját gyakran csak a költségvetési és zárszámadási törvény elfogadására korlátozó Országgyűlés szabályozási szintjét hamisan leképező törvényerejű rendeletek intézménye a szocialista jogrendszer jellemző szabályozási eszköze volt. A szakképzés „törvényi” szabályozási körében emiatt említendő meg a Népköztársaság Elnöki Tanácsa által alkotott, a kisiparosok ipargyakorlásáról szóló 1958. évi 9. törvényerejű rendelet,33 amely az 1949-es törvény és a szakmunkásképzésről szóló 1969. évi VI. törvény között félúton szabályozta a tanulótartás egyes kérdéseit. Deklarálta, hogy „az épülő szocialista társadalmi rendben a szocialista ipar tevékenységét kiegészítően a lakosság egyes szükségleteinek kielégítését részben a kisipar látja el.” Ez nemcsak a kisipar másodlagosságát, megtűrtségét, hanem a kisiparosok által végzett tanulóképzés korlátozott tolerálását is jelentette.

A törvényerejű rendelet kimondta, hogy a kisiparos iparát csak saját személyében gyakorolhatja, a segítő családtagok nem estek társadalombiztosítási kötelezettség alá, és nem is voltak társadalombiztosítási szolgáltatásokban részesíthetők, kivéve, ha ipari tanulóval szerződés létesült, és a kisiparos az alkalmazott tanulót az illetékes társadalombiztosítási szervnél bejelentette. Az alkalmazottak száma szűk keretek között került meghatározásra, a kisiparos mindösszesen három alkalmazottat foglalkoztathatott. Részben ettől függött a tanulótartási jog terjedelme is, a kisiparos két szakmunkástanulót vállalhatott gyakorlati oktatásra, ha a tanulók szakképzése biztosított volt, és három ipari tanulót, ha legalább egy szakmunkás képesítéssel rendelkező alkalmazottja volt. Mindezek mellett ipari tanulót is csak az tarthatott, aki a tanulószerződésben megjelölt iparban legalább szakmunkásvizsgával vagy segédvizsgával rendelkezett. Kiemelt jelentőségű volt az építőipar, ahol csak mesterlevéllel, az ipar tárgyát magában foglaló mérnöki oklevéllel, felső ipariskolai végbizonyítvánnyal vagy építőmesteri oklevéllel rendelkező kisiparos szerződtethetett ipari tanulót. Legfeljebb két kisiparos az ipart közösen is gyakorolhatta ún. társulás formájában, azonban a társulásban foglalkoztatott alkalmazottak, ipari tanulók és segítő családtagok együttes száma sem haladhatta meg kilenc főt. A kisiparos egyébként is csak alkalmazottjával, ipari tanulójával és segítő családtagjaival végeztethetett ipari munkát.34

A Kisiparosok Országos Szervezetének (KIOSZ) minden ipari tanulószerződés megkötéséről értesítenie kellett az illetékes elsőfokú iparhatóságot és a munkaügyi szakigazgatási szervet a szerződés egy-egy példányának megküldésével. A KIOSZ-nak az ipari tanulószerződések megkötéséről és a mestervizsga bizonyítványokról olyan nyilvántartást kellett vezetnie, amelyből az ipari tanulók száma, valamint a mestervizsgákra vonatkozó adatok megállapíthatók voltak.

4.6.1.5. Az 1969. évi VI. törvény szerinti képzés

A szakmunkásképzésről szóló 1969. évi VI. törvény egyszerre jelentette tehát a tervutasításos gazdaság tényleges kialakulása kezdetén elfogadott törvény továbbfejlesztését, és megtestesítette a negyed századdal később napvilágot látott, a szakképzésről szóló 1993. évi LXXVI. törvény elődjét is, hiszen utóbbi jogszabály – bár a rendszerváltás utáni társadalmi-gazdasági viszonyokhoz igazodott – nagymértékben merített az 1969-es törvényi szabályozásból is.

A 70-es évek divatos politikai fordulatait35 a jogszabályokba is előszeretettel beillesztő Országgyűlés az 1969. évi VI. törvényben a szakmunkásképzés céljaként a „korszerű szakmai és általános műveltséggel rendelkező szocialista világnézetű és erkölcsű szakmunkások nevelését” jelölte meg. Deklarálta, hogy az állam feladata a szakmunkásképző iskola létesítése és fenntartása, szakmunkásképző intézményt azonban a képzésre jogosult miniszter, szerv vagy velük egyetértésben a megyei, fővárosi vagy megyei jogú városi tanács is létesíthetett és tarthatott fenn. A korábban említett hiányosságot pótlandó kimondta, hogy a szakmunkásképző iskola középfokú oktatási intézmény, amely szakmunkás képesítést és ún. „nem befejezett középiskolai képzést” nyújt. Ez utóbbi fordulat részletesebb kifejtést nem kapott, és a fogalmat az 1961. évi, illetve az 1985. évi oktatási törvény sem bontotta ki jobban. A törvény megerősítette, hogy a szakmunkás tanuló „sem tandíjat, sem beíratási díjat nem fizet”.

A képzés tartalmát illetően szabályozta, hogy a szakmunkásképző iskolában az előképzettségnek és a szakmák képzési követelményeinek megfelelő tagozatokat lehet szervezni, a képzés pedig az egyes tagozatokon egy és három év közötti időtartamban folyhat. A szakmunkásképzés elméleti és gyakorlati oktatás keretében folyt, a szakmunkásképző iskolának emellett elő kellett segítenie a tanulók önművelődését, társadalmi érdeklődésének felkeltését, de kulturális és sportolási igényeinek kielégítését is. Előírta a szakmunkástanulónak az elméleti és a gyakorlati foglalkozásokon való rendszeres részvétel kötelezettségét.

A „szakmunkástanuló-viszony”, azaz a szakmunkásképző iskolával létesített tanulói jogviszony beiratkozással jött létre és a tanulmányok befejezéséig, illetőleg a tanulónak a tanulólétszámból való törléséig tartott. A szakmunkásképző iskola első évfolyamára azt lehetett felvenni, aki az általános iskolai tanulmányait sikeresen elvégezte és a tizennyolcadik életévét a felvétel naptári évében nem töltötte be.

4.6.1.6. Az 1969. évi VI. törvény egyéb rendelkezései

A gyakorlati oktatás két helyszínen folyhatott, az iskolai tanműhelyben vagy a szakmunkásképző iskolával történt megállapodás alapján állami vállalatnál, szövetkezetnél és egyéb munkáltatónál. A vállalati gyakorlati oktatás a képzés céljának megfelelő termelőmunkában való részvétellel történt, de szigorúan a tantervi követelmények megvalósítása mellett. A vállalat (vagy szövetkezet) köteles volt a képzés feltételeit teljes egészében biztosítani, és a tanulót a választott szakmára előírt követelményeknek megfelelően foglalkoztatni, neveléséről, egészsége és testi épsége megóvásáról gondoskodni, valamint az előírt juttatásokban részesíteni.

Szakmunkás képesítést a szakmunkásvizsga sikeres letételével lehetett szerezni, amelyet csak állami szakmunkásvizsga bizottság előtt lehetett tenni. Az eredményes vizsga alapján a jelölt szakmunkás-bizonyítványt kapott, amely országos érvényű volt, és a megjelölt szakmában szakmunkás munkakör betöltésére képesített (és képesít jelenleg is).

A szakmunkástanulót – a szabályozás fejlődésével – egyre több kedvezmény és juttatás illette meg, amelyek az 1969-es törvénnyel teljesedtek ki. Az ennek alapját jelentő kívánalom szerint a leendő munkásosztálynak már a tanulmányok során megfelelő feltételek kerültek biztosításra. A szakmunkás tanuló részére a két tanév között legalább harminc munkanap nyári, továbbá az iskola működési rendjéhez igazodó téli és tavaszi oktatási szünetet, és egyéb oktatási szünnapot kellett biztosítani.

A törvény bevezette a szakmunkás ösztöndíjat, amely napjainkban a tanulói pénzbeli juttatás, illetőleg a szakiskolai tanulmányi ösztöndíj formájában éledt újjá.

Míg az utóbbi két juttatás vagy a szakmához vagy a tanulmányi eredményhez igazodik, addig a szakmunkás ösztöndíj36 figyelembe vette a tanuló szakmáját, évfolyamát és a tanulmányi eredményét is. Ezeken a juttatásokon kívül a szakmunkás tanuló egyéb formában is részesülhetett díjazásban, de jogszabályban meghatározott esetekben ösztöndíj helyett teljesítménybérben (szakmunkás-órabérben37) is lehetett foglalkoztatni.

A számos juttatás között szerepelt a jutalmazás lehetősége, a vállalat és a tanuló közötti társadalmi ösztöndíj szerződés megkötésének lehetősége (ami azért visszalopta a megszüntetett tanulószerződés elemeit), a kedvezményes üdültetés, egyéb szociális juttatások, betegség, szülés és elhalálozás esetére járó szolgáltatások, valamint baleseti járadékra, rokkantsági nyugdíjra és akár családi pótlékra való jogosultság is. A törvény részletesen szabályozta az egészségügyi vizsgálatot, a rendszeres orvosi vizsgálatot, a balesetelhárító és egészségvédő óvórendet, a tanuló éjszakai igénybevételének tilalmát, a heti legfeljebb negyvenkét óra munkaidőt, az elméleti és gyakorlati munkavédelmi oktatást. A szakmunkás tanulóknak védőfelszerelést, védőruhát kellett biztosítani, a tanulók egészséges és biztonságos munkavégzésével kapcsolatos feladataikat az iskolának munkavédelmi szabályzatba kellett foglalnia.

A tanuló kötelességeként írta elő a törvény, hogy az általános művelődési és szakmai ismereti tananyagot minél jobban elsajátítsa, az iskola és a gyakorlati oktatást biztosító vállalat munkarendjét megtartsa, valamint a képzésre vonatkozó utasításokat végrehajtsa. Meghatározta a tanuló által az iskolának vagy a vállalatnak vétkesen okozott kárért való anyagi felelősséget, a tanuló elszámolási kötelezettségét és felelősségét az elismervénnyel átvett dologban bekövetkezett hiányért.

Az 1969-es törvény külön fejezetet szentelt a munkaviszonyban állók szakmunkásképzésének szabályozására. A munkaviszonyban állók szakmunkásképző tanfolyam elvégzésével vagy egyéni felkészülés útján szakmunkásképző iskolai tanulmányok nélkül is elsajátíthatták a szakmunkás képesítés megszerzéséhez szükséges elméleti és gyakorlati ismereteket, részükre esti tagozatot is lehetett létesíteni, amely a szakmunkás képesítés mellett a nappali tagozattal azonos iskolai végzettséget is nyújtott.

A leírtakból is látható, hogy a szabályozási jelentős előrelépése figyelhető meg az 1949-es törvényhez képest, és az is, hogy az 1969-es törvény a legjobban „kiteljesedett” törvény a rendszerváltást megelőzően, amelynek szabályaiból akár ma is meríthetünk, bár a társadalmi, gazdasági környezet azóta jelentősen változott.

4.7. Az 1985. évi oktatási törvény

Az oktatásról szóló 1985. évi I. törvény38 összesen 166 §-a három iskolai rendszerű oktatási ágazat, a közoktatás, a szakképzés és a felsőoktatás mellett felölelte az óvodai nevelést, az iskolarendszeren kívüli képzést, a kollégiumi nevelés-oktatást és az alapfokú művészetoktatást is. Megalkotásának előzményeként – a korábbi azonos tartalmú jogszabályok hatálybalépését követően a társadalmi-gazdasági viszonyokban bekövetkezett változások miatt – 1984 tavaszán az Országgyűlés megvitatta a közoktatás és a felsőoktatás fejlesztési programját. Az oktatási törvény elfogadásával teljes egészében hatályon kívül helyezésre került a szakmunkásképzésről szóló 1969. évi VI. törvény, jóllehet a szakmunkásképző iskolai oktatást az új törvény is az akkor hatályos rendelkezésekkel megegyezően szabályozta, így a korábbi előírások csupán átemelésre kerültek abba és a törvény végrehajtási rendeletébe. Az oktatási törvény speciális szakiskolát létesített azoknak a fiataloknak a szakmai oktatása érdekében, akik a fogyatékosságuk miatt más középfokú iskolában nem tudnak a tanulókkal együtt haladni.

Az 1985. évi I. törvény a nevelési-oktatási rendszer intézményei között helyezte el középfokú nevelési-oktatási intézményként a gimnáziumokat, a szakközépiskolákat, a szakmunkásképző iskolákat és a szakiskolákat is. A tanulók általános iskolában szerzett ismereteinek bővítése, képességeinek fejlesztése, a testi fejlődésükről való gondoskodás, továbbá a jól megalapozott általános és szakmai ismeretek nyújtása mellett a középfokú iskolai nevelés-oktatás céljaként és feladataként határozta meg a választott foglalkozás gyakorlati művelésére, illetőleg a magasabb szintű tanulmányok folytatására való felkészítést is.

4.7.1. Szakmunkásképzés az 1980-as években

Az 1985-ös törvény előírta, hogy a szakközépiskolai, a szakmunkásképző iskolai és a szakiskolai nevelés-oktatás a társadalom szükségleteinek, valamint a „népgazdaság igényeinek megfelelő szakterületeken”, külön jogszabályban meghatározott szakokon, illetőleg szakmákban folyhat. Ezeket az intézményeket összefoglaló néven középfokú szakoktatási intézményként aposztrofálta.

A szakközépiskola általános műveltséget, technikusképesítést, szakmunkás-képesítést, illetőleg egyéb szakképesítést nyújtott, valamint felkészített elsősorban a szakirányú felsőfokú továbbtanulásra. A tanuló a szakközépiskola negyedik évfolyamának sikeres elvégzése után a képzési szaknak megfelelő érettségi-képesítő vizsgát, illetőleg érettségi vizsgát, az ötödik évfolyam elvégzése után pedig technikusképesítő vagy más szakmai képesítő vizsgát tehetett. Abban az esetben pedig, ha a szakközépiskola tanulója a negyedik évfolyam elvégzése után nem tett érettségi-képesítő vizsgát, lehetősége volt szakmai vizsgát tenni. A szakközépiskolában szerzett érettségi-képesítő bizonyítvány szakmunkás munkakör, illetőleg egyéb szakképesítéshez kötött munkakör betöltésére, a képesítő bizonyítvány pedig technikusi, illetőleg jogszabályban meghatározott más munkakör betöltésére képesített. A szakközépiskolában szerzett érettségi-képesítő bizonyítvány, illetőleg az érettségi bizonyítvány középiskolai végzettséget tanúsított és felsőoktatási intézménybe való jelentkezésre jogosított. Kétéves kiegészítő képzés után tehetett szakmunkásvizsgát a szakközépiskola speciális formájában, a szakmunkásképzést folytató szakközépiskolában az, aki előzőleg elvégezte a gimnázium, illetőleg valamely más szakirányú szakközépiskola negyedik évfolyamát.

4.7.2. Az 1985. évi oktatási törvény egyéb rendelkezései

A szakmunkásképző iskola szakmunkás képesítést nyújtott, és egységesen három évfolyammal működött. A tanuló a harmadik évfolyam sikeres elvégzése és az előírt szakmai gyakorlat teljesítése után tehetett szakmunkásvizsgát, amely a tanult szakmában szakmunkás munkakör betöltésére képesített. A szakiskolák a jelenlegi szabályokhoz képest szűkebb területen működhettek, tekintettel arra, hogy a szakmai képzés nagy része a szakmunkásképző iskolákban folyt. Létezett például három évfolyamos egészségügyi szakiskola, illetőleg két évfolyamos gépíró és gyorsíró szakiskola, amely általános gépírói és gyorsírói szakképesítést nyújtott. A két évfolyamos speciális szakiskola a többi középfokú iskolában tanulókkal fogyatékosságuk miatt együtt haladásra képtelen fiatalok számára nyújtott a képességeiknek megfelelő szakmákban, illetőleg betanított munkakörökben való elhelyezkedést elősegítő szakképesítést. A tanuló a speciális szakiskola második évfolyamának sikeres elvégzése után a tanulmányoknak megfelelő szakmai vizsgát tehetett.

Az oktatási törvény meghagyta az ösztöndíjazás, illetőleg munkabérezés lehetőségét, a nem szakmunkásképzésben részt vevő szakközépiskolai tanulók, illetve a technikusképzésben részesülők számára. E tanulók az összefüggő szakmai gyakorlat időtartamára a szakmunkástanulók ösztöndíjával arányos díjazást, kedvezményes étkeztetést, illetőleg tisztálkodási eszközt, munkaruha-, illetőleg védőruha-juttatást és útiköltség-térítést is kaphattak. Szabályozta a dolgozók három évfolyamos szakközépiskoláját is a szakmunkás bizonyítvánnyal és a szakiskolai bizonyítvánnyal rendelkezők számára, amely kiegészítő képzés keretében általános műveltséget nyújtott.

4.8. Az 1993-as szakképzési törvény

Az 1989–1990-es politikai, gazdasági és társadalmi rendszerváltás és az azt követő évek elsősorban az alkotmányos, a politikai és az államhatalmi berendezkedés, a gazdaság, az önkormányzati működés alapjait meghatározó, adózási, munkajogi törvények megalkotásának időszaka volt. Ezen alapjogszabályok elfogadását követően kerülhetett sor – megfelelő idejű előkészítés mellett – az oktatási ágazat három törvényének (a közoktatási, a felsőoktatási és a szakképzési törvényeknek) a kidolgozására és kihirdetésére.

A szakképzésről szóló 1993. évi LXXVI. törvény39 önálló törvény keretében szabályozta a szakképzést, és egészen 2003. július 6-ig a szakmunkásképző iskola fogalmát is tartalmazta. Elfogadásakor a társadalmi folyamatokhoz, a nemzetgazdaság és a munkaerőpiac változó követelményeihez illeszkedni tudó rugalmas és differenciált szakképzési rendszer kialakítását irányozta elő, és a törvény indoklása szerint a szakképzés résztvevőit úgy kívánta orientálni, hogy „az aktív foglalkoztatáspolitika eszközeként szolgálja a piacgazdaság fejlődését”. Ennek indokoltságát abban jelölte meg, hogy a szerkezetátalakítással járó foglalkoztatási struktúra változása, a munkaerőpiac létrejötte, valamint a munkanélküliség kezelése megkövetelte a szakképzés átfogó megújítását, a munkavállalók továbbképzését, illetőleg többszöri átképzését. Emellett a sokrétű szakképzési, át- és továbbképzési feladat ellátásához is jogi keretet kívánt biztosítani.

A 2012-től hatálytalan törvény összesen harminchárom módosításon ment keresztül az 1993. szeptember 1-jén történt életbe lépését követő majd’ tizenkilenc év alatt. Ezért sem tesz a kötetnek a szakképzés törvényi szabályozásának történetét bemutató része kísérletet arra, hogy az 1993-as törvény felépítését, legfontosabb szabályait és a szabályozás irányváltozásait bemutassa, hiszen nem lehetne olyan időpillanatot kiragadni, amely a törvény valamennyi korábbi vagy későbbi szövegváltozatára igaz lenne. Minderre azonban az új szakképzésről szóló törvény részletes magyarázata kapcsán sor fog kerülni a hatályos és az általa felváltott vagy módosított szabályozás összehasonlítása során. Az a momentum mindenképpen megemlítendő azonban, hogy az 1993-ban elfogadott törvény már ismét tartalmazta a tanulószerződés megkötésének lehetőségét és szabályozását, amely azóta újra a tanulók gyakorlati képzésének alapvető megvalósulási formáját.

A történeti rész nem tér ki a szakképzés törvényi szabályozásának másik jelentős területét jelentő szakképzés-finanszírozási jogalkotás fejlődésére, azaz a szakképzési hozzájárulás, a Munkaerő-piaci Alap képzési alaprésze és jogelődjei működését meghatározó törvények változásaira sem. Annyit érdemes e témánál elidőzni, hogy a szakképzési hozzájárulást szabályozó új törvény ugyancsak 2012. január 1-jén lépett hatályba. Korai előzményei között először nem egy törvény említendő meg, hanem a szakmunkásképzés költségeinek az állam és a vállalatok (szövetkezetek) közötti megoszlásáról szóló 2013/1971. (IV. 28.) Korm. határozat, amely első ízben rögzítette, hogy azok a vállalatok is járuljanak hozzá a szakképzés költségeihez, amelyek nem képeztek maguk tanulót, azonban alkalmazták a képzett munkaerőt – gyakorta magasabb bérért. Törvényi szinten a szakképzési hozzájárulásról és a Szakképzési Alapról szóló 1988. évi XXIII. törvénnyel40 került szabályozásra a kérdéskör, amelyet a szakképzési hozzájárulásról és a szakképzés fejlesztésének támogatásáról 1996. évi LXXVII. törvény, majd a szakképzési hozzájárulásról és a képzési rendszer fejlesztésének támogatásáról szóló 2001. évi LI. törvény, majd az azonos nevű 2003. évi LXXXVI. törvény váltott.

A szakképzési hozzájárulás hatályos rendelkezései a XIX. fejezetben részletesen bemutatásra kerülnek, illetőleg a szakképzés minden olyan fejezetének tárgyalásakor, amelyek értelmezéséhez elengedhetetlen a szakképzési hozzájárulás, a képzési alaprész, illetőleg a szakképzés fejlesztési forrásai előírásainak magyarázata.

„Lapozz bele!” módban ezek az oldalak nem érhetőek el.

Kérjük, vásárolja meg a teljes elektronikus könyvet weboldalunkon.

This page is not available in preview mode.

Should you wish to access the complete text, please purchase the full version of this e-book at our webpage.