Bűnbak minden időben

Bűnbakok a magyar és az egyetemes  történelemben

Szerkesztette:

Gyarmati György – Lengvári István – Pók Attila – Vonyó József

Kronosz Kiadó

Magyar Történelmi Társulat

Állambiztonsági Szolgálatok Történeti Levéltára

Pécs – Budapest, 2013

Jelen elektronikus könyv a Kronosz Kiadó, a Magyar Történelmi Társulat és az Állambiztonsági Szolgálatok Történeti Levéltára gondozásában 2013-ban megjelent kiadvány változatlan kiadása.

A borítón szereplő grafika Ludván Zsolt munkája.

Tartalomjegyzék angol fordítása: Lengvári Ágnes

A névmutatót készítette: Erőss Zsolt

Olvasószerkesztő: Radics Melinda

ePub - ISBN 978-615-5339-47-9

Pécs–Budapest, 2013

© Szerzők

© Szerkesztők

© Kronosz Kiadó

© Magyar Történelmi Társulat

© Állambiztonsági Szolgálatok Történeti Levéltára

Tartalom

Előszó

BŰNBAKKÉPZÉS A TÁRSADALOMTUDOMÁNYOK SZEMSZÖGÉBŐL

Pók Attila: Bűnbakok a magyar történeti gondolkodásban

Gyáni Gábor:  A történész mint bíró. A történetírói ítélkezés „joga” és veszélyei

László János: Bűnbakképzés és nemzeti identiás, avagy a szociálpszichológia mint empirikus társadalomtudomány

Kiss Zsuzsanna: Hősök és bűnbakok a weimari Németországban. Adalékok a bűnbakképzés lélektani szempontjaihoz

Ormos Mária: Bűnbakkeresés/szerecsenmosdatás a nyugati világban (20–21. század)

Pótó János: Szobrok és emlékművek mint bűnbakok, avagy hogyan döntünk szobrot, mikor és miért?

Dévényi Anna: Bűnbakból vádló, vádlóból bűnbak. Ellenségképek a 20. századi magyar történelemtankönyvekben Mohács, Világos és Trianon példáján

Szilágyi Mariann: „(…) megrendelni egy-két vadkant jó pénzért mindig lehet.” Egy közismert bűnbakmotívum kultúrtörténete [261]

BŰNBAKOK AZ EGYETEMES TÖRTÉNELEMBEN

Maléth Ágnes: XXIII. János és a konstanzi zsinat

Lengyel Tünde: Keresd a nőt! A nők mint bűnbakok a középkorban és a kora újkorban

Ugrai János: A jezsuiták mint az iskolaügy „kerékkötői”? A 18. századi oktatáspolitikai diskurzus a Habsburg Monarchiában a bűnbakképzés tükrében

Majoros István: Miért a harmadik köztársaság? A Dreyfus-ügy hátteréről

Lénárt T. András: A „tiszta faj” kérdése Spanyolországban. A középkori hispán bűnbakképzés okai, módszerei és 20. századi utóhatásai

Harsányi Iván: Bűnbakkeresés és történelmi emlékezet. Spanyol tapasztalatok

Bebesi György: A Bejlisz-ügy. A sztolipini konszolidáció szakítópróbája, a hírhedt orosz vérvád-per

Hornyák Árpád: „Aki kirobbantotta az első világháborút” Dragutin Dimitrijević-Apis koncepciós pere

Kindl Melinda:  Giustizia è stata fatta! Avagy Olaszország árulói[598]

Hahner Péter: Nixon, a bűnbak

MAGYARORSZÁG TÖRTÉNETÉNEK BŰNBAKJAI

Bessenyei József: Szapolyai János, a magyar történelem egyik legismertebb bűnbakja

Kovács Adrienn:  Padányi Bíró Márton veszprémi püspök egyházszervező munkájának megítélése

Deák Ágnes: Rendőrbesúgók nyomában (1860-as évek)

Kaposi Zoltán: A nagybirtok mint bűnbak. Az uradalmak és az agrárszegénység kapcsolata Magyarországon

Paksy Zoltán: A zsidóság bűnbakká válása és az antiszemita hisztéria kezdete Magyarországon az első világháború végén

Gazdag László: Herczeg Ferenc és a forradalmak – Északi fény

Fedinec Csilla: A „leggyengébb fél” Gondolatok a ruszin–ukrán paradigma újraértelmezéséhez

Erőss Zsolt:  Bűnbakképzés és/vagy bűnbakképződés? A diktatórikus törekvések megítélése 1935–1936 fordulóján Gömbös és Marton példáján

Molnár Judit:  „Ürügy a deportálás” A csendőrök felelősségre vonása 1945 után

Olasz Lajos: Hadiállapotban a Szovjetunióval – bűnbakok és felelősök

Karsai László: Szálasi Ferenc, a tökéletes bűnbak

Gerhard Seewann: Politikai tisztogatás Magyarországon a második világháború után. Franz Basch népbírósági pere

Gyarmati György : Ellenségek és bűnbakok kavalkádja Magyarországon, 1945–1956*

Püski Levente: Ellenségből bűnbak. Az MKP arisztokrácia-képe 1945 után

Kovács Kristóf:  Reakczy Jóskától Kulák Kelemenig. Válogatás a Ludas Matyi 1945 és 1949 közötti bűnbak-karikatúráiból[1429]

Pihurik Judit: Katonadolog 1945–1962. A „horthysta katonatiszt:” bűnbak vagy ellenség?

Bánkuti Gábor: Az antijezsuitizmus anatómiája

Polyák Petra:  „Közösítsék ki, pellengérezzék ki!” Egyetemi-főiskolai hallgatók fegyelmi ügyei  az ötvenes évek elején

Lénárt András: A Köztársaság tér arcai. Bűnösök ábrázolása két propagandafilmen

Tóth Eszter Zsófia „Kenyér, szőlő porba hulltak” Bordás András tragikus halála 1956-ban: a forradalmi és az ellenforradalmi bűnbakképzés prizmatörései

Varga Zsuzsanna: Bűnözők vagy bűnbakok? Termelőszövetkezeti vezetők és a „szocialista törvényesség” az 1970-es években

Zsidai Ágnes: Ügynökhalál Magyarországon

Névmutató

A kötet szerzői és szerkesztői

Table of Contents

Foreword

SOCIAL STUDIES ASPECTS OF SCAPEGOATING

Attila Pók: Scapegoats in Hungarian historical thinking

Gábor Gyáni: The historian as a judge. The “rights” and perils of historiographical judgement

János László: Scapegoating and national identity, or socio-psychology as empirical social studies

Zsuzsanna Kiss: Heroes and scapegoats in the Weimar Republic. Additions to the psychological aspects of scapegoating

Mária Ormos: Scapegoat seeking / whitewashing in the western world (20th and 21st century)

János Pótó: Statues and monuments as scapegoats, or how, when and why statues are brought down

Anna Dévényi: From scapegoat to accuser, from accuser to scapegoat. Enemy concepts in 20th century history textbooks through the examples of Mohács, Világos and Trianon

Mariann Szilágyi: “(...) you can always order a few boars for good money.” The cultural history of a well-known scapegoat motif

SCAPEGOATS IN UNIVERSAL HISTORY

Ágnes Maléth: Pope John the XXIII and the Council of Constance

Tünde Lengyel: Look for the woman! Women as scapegoats in the Middle and early Modern Ages

János Ugrai: Jesuits as hindrances to educational policy? Aspects of scapegoating in the 18th century educational policy discourse in the Hapsburg Monarchy

István Majoros: Why the Third Republic? On the background of the Dreyfus affair

András Lénárt T.: The issue of the “pure race” in Spain. The reason, methods and 20th century effects of Spanish scapegoating

Iván Harsányi: Scapegoat seeking and historical memory. Spanish experiences

György Bebesi: The Beylis case. The test of the Stolyipin reforms, the infamous Russian blood libel trial

Árpád Hornyák: “He, who caused the outbreak of World War I.” Show trial of Dragutin Dimitrijević-Apis

Melinda Kindl: Giustizia è stata fatta! The betrayers of Italy

Péter Hahner: Nixon, the scapegoat

SCAPEGOATS IN HUNGARIAN HISTORY

József Bessenyei: János Szapolyai, one of the most famous scapegoats of Hungarian history

Adrienn Kovács: Assessment of the church organisational work of Márton Padányi Bíró, Bishop of Veszprém

Ágnes Deák: On the trail of police informers (1860’s)

Zoltán Kaposi: Large holding ownership as scapegoat. The relationship between large holdings and agrarian poverty in Hungary

Zoltán Paksy: The scapegoating of Jews and the beginnings of anti-Semitic hysteria in Hungary after the end of World War I

László Gazdag: Ferenc Herczeg and the revolutions

Csilla Fedinec: “The weaker party.” Thoughts on the reinterpretation of the Rusyn-Ukranian paradigm

Zsolt Erőss: Scapegoating and/or scapegoat formation? Assessment of the dictatorial aspirations on the turn of 1935–1936 through the example of Gömbös and Marton

Judit Molnár: “Deportation is an excuse.” The impeachment of the Gendarme after 1945

Lajos Olasz: In war with the Soviet Union – scapegoats and persons responsible

László Karsai: Ferenc Szálasi, the perfect scapegoat

Gerhard Seewann: Ethnical cleansing in Hungary after World War II. The tribunal trial of Franz Basch

György Gyarmati: A tumult of enemies and scapegoats in Hungary, 1945–1946

Levente Püski: From enemy to scapegoat. The image of the aristocracy in the Hungarian Communist Party after 1945

Kristóf Kovács: From “Reakczy Jóska” to “Kulák Kelemen”. A selection of scapegoat cartoons appearing in the magazine “Ludas Matyi” between 1945 and 1949

Judit Pihurik: That’s a soldier’s life 1945–1962. The “Horthyist officer”: scapegoat or enemy?

Gábor Bánkuti: The anatomy of anti-Jesuitism

Petra Polyák: “Ostracize and humiliate them!” Disciplinary procedures of university and college students in the beginning of the 1950’s

András Lénárt: Faces of the Köztársaság square. The portrayal of criminals in two propaganda films

Eszter Zsófia Tóth: “Bread and grapes fell in the dust:” The tragic death of András Bordás in 1956: the prism breaks of counter-revolutionary scapegoating

Zsuzsanna Varga: Criminals or scapegoats? (Farming cooperative directors and the “socialist legitimacy” in the 1970’s)

Ágnes Zsidai: The deaths of agents in Hungary

Index

Authors and editors

Előszó

A történész a múltba néz – annak eseményeit, folyamatait kutatja –, de kérdéseit, közelítését egyszerre formálja saját kortársi környezete, valamint szakmájának időközben született újabb eredményei. Az utóbbi másfél évszázad egyszerre volt a modern nemzetállamiság és a civilizációs multikulturalitás felgyorsult formálódásának a periódusa – térségenként nagyon különböző és globálisan számottevő aszinkronitást hordozó jellemzőkkel. Eközben öltött a történetírás szaktudományos arculatot, és jött létre – minden más tudományterület differenciálódásához hasonlóan – diszciplináris sokfélesége. A hagyományos politikatörténet-centrikussághoz képest emancipálódott az elmúlt évszázad folyamán a gazdaság-, a társadalom-, illetve a kultúrtörténet önálló tudományágakként, s követeltek-követelnek maguknak hasonló elismertséget a köznapi történelem (Alltagsgeschichte), a nőtörténet (gender history), a történeti demográfia, a mentalitástörténet, a mikrotörténelem, vagy éppen a pszichohistória. (Sőt mi több, a gazdaság- és társadalomtörténeten belül magukat újraartikuláló irányzatok hirdetik a szakági innováció elkerülhetetlenségét: new social history, kliometria.) A huszadik század elején az Annales iskola adott tartós inspirációt a szakmai megújuláshoz. A század- és ezredvég évtizedeit az időközben szétszálazódott történetírói irányzatok és más társadalomtudományok – az irodalomtörténet, szociológia, szociolingvisztika, szociálpszichológia, politikatudomány, kulturális antropológia – észrevehető egymásra hatása, illetve szakmaközi együttműködése jellemezte, a társadalomtudományos történetírás új „műfajának” beharangozásával (annak igényével).

Mindez azt is jelenti, hogy míg korábban többé-kevésbé generációcserélődésekkel mérhető a múlt szakmán belüli újrafogalmazása újabb nézőpontok tematizálásával, manapság – a munkálkodás közepette megélt információözön hatására – egy histórikusi életpályába is belefér a szemléleti, tematikai, módszertani váltás – nevezzük azt akár önkorrekciónak, akár innovatív képességnek. (Nem is említve most az egy nemzedéken belüli, illetve a nemzedékek közötti – hol versenyző-vitatkozó, hol együttműködő – sokféleséget. És itt nem a huszadik században helyenként gyakori – és egymást ellentételező – politikai rendszerváltások szakmán kívüli „múltkorrigáló” elvárásaira gondolunk.) A múlt egyes területeinek újravizsgálását inspirálhatják szakmai összetevők, és a történészt „korának gyermekeként” érő aktuális közéleti hatások is. Ez éppúgy befolyásolhatja a témaválasztást, mint a feldolgozás módszerét, rendre előidézvén azt a dilemmát is, hogy véthet-e a történész a szakma írott-íratlan normái ellen.

* * *

A bűnbak nem az emberiség elsődleges „cselekvés-történetének”, hanem közösségi identitásteremtésének – cselekvés-értelmezés – terméke. Ez pedig további közösségi cselekvésre ösztönözhet, s nem csupán az Ó-, és/vagy Újszövetséget társadalomszervezési zsinórmértékként használó archaikus formációkban. (Lásd James G. Frazer: Az aranyág. Századvég Kiadó, Budapest, 1994.; Marcel Mauss: Szociológia és antropológia, Budapest, Osiris Kiadó, 2000.) Úgy szerves része a földi civilizáció egészének, hogy ahhoz hasonlóan idővel maga is változik. Csak egy példa. A premodern szakrális forrás – mindmáig énekelt – kései adaptációja jelenik meg a protestáns zsoltárban: „Az Isten bárányára letészem bűnöm én, / és lelkem béke várja ott a kereszt tövén.” Pedig – mint az közismert – az egyház alapító atyja, Luther Márton maga is bűnbak volt (és maradt) a korábbi (katolikus) anyaszentegyház újkorában is. A dolog történeti bája-borzalma leginkább időtlenségében ragadható meg: a bűnbakkereső (és találó) gondolkodás töretlenül, mi több, szerteágazóan és megizmosodva él tovább az időközben egyre inkább szekularizálódó, s magát racionális alapozottságúnak hirdető modern társadalomszervezés egymást követő időszakaiban is. A földi modernizáció idő- és térbeli különbözősége a bűnbakképzés elburjánzó sokféleségével „gazdagította a történelmet”, s lassan ide sorolható a – posztmodern? – közéleti „karaktergyilkosság” is. A bűnbak a civilizáció hajnalától kezdődően tetten érhető előítéletes gondolkodás (egyik) korai idoljaként született, hogy azután mindent túlélve az egyre inkább racionális öntudatú modern közértelmesség közepette is töretlenül – időnként tobzódva – virágozzék.

Itt azonnal vissza kell térnünk a „saját portánk előtti söpréshez”: a történetírás évszázadai sem mentesek a bűnbaknézőpontot érvényesítő elbeszélésektől. A korábbi, teológiai gyökerű, transzcendens-paternalista társadalomszervezési vezérelvet követő modern kori politikai rendszerek a társadalom részéről egyre szélesebb körű támogatásra tartanak igényt (illetve szorulnak rá arra), legitimációjukat pedig történeti érvekkel igyekeznek alátámasztani. Ez az időszak jórészt egybeesett a modern történetírás szaktudományos vértbe öltözésével, alkalmasint legnevesebb művelői sem ódzkodtak a bűnbakokkal színezett múltrekonstruálástól. (A kötetben több olyan tanulmány olvasható, amelyek a modern kori társadalmi-politikai bűnbakképzés historiográfiai megjelenési formáit is górcső alá veszik.)  

Amiképpen az előítéletes gondolkodás nem kor-, rendszer- vagy „műfaj”-specifikus, a mindenkori jelen közállapotainak, valamint a szélesebb értelemben felfogott történeti, politikai (pláne történetpolitikai) közgondolkodásnak és a céhbeli történetírásnak is létezik „érintkezési felülete”. A legutóbbi századvégen bekövetkezett rendszerváltás időszaka Magyarországon azért is kínált termékeny táptalajt a bűnbakkereső múltértelmezéshez, mert az éppen magunk mögött tudott század számos és sokféle kibeszéletlen egyéni-közösségi traumát hagyományozott ránk. Tárgykörünkbe vágó társadalomtudományi szálon ezt egy kiragadott példával lehetne érzékeltetni. Gordon W. Allport eredetileg 1954-ben megjelent – és a bűnbak problémakört is tematizáló – munkájának megkésett első magyar fordítása után rövid időn belül újrakiadására is igény mutatkozott. (Gordon W. Allport: Az előítélet. Gondolat, Budapest, 1977¹; Osiris Kiadó, Budapest, 1999²) Az utóbbival egy időben gondolta végig Pataki Ferenc a magyarhoni közelmúlt-recepciókat (is). (Pataki Ferenc: Rendszerváltók és bűnbakok. Osiris Kiadó, Budapest, 2000.) E tekintetben a kommunikatív emlékezet és a kollektív (történelmi) emlékezet határmezsgyéjén állunk, amikor arról is szó van, hogy mit és hogyan kívánunk megőrizni a történelmi emlékezetben, és mi sodródhat – kollektív amnéziaként – a történelmi feledés homályába.

* * *

A fentiek alapján aligha szorul magyarázatra, hogy történészek körében – az egyéni kutatói érdeklődésen túl is – felmerült az igény: tegyék szakmai vita tárgyává az előítéletesség, a „bűnbakolás” témáját. Önmagában mégsem emiatt, hanem egy közben szerzett meglepő tapasztalat okán érdemes kitérni jelen kötet létrejöttének előzményeire. A Magyar Történelmi Társulat és dél-dunántúli csoportjának vezetése, a PTE „Európa és a magyarság a 18–20. században” doktori programja, valamint az Állambiztonsági Szolgálatok Történeti Levéltára szervezett egy meghívásos konferenciát 2012. március végére, Pécsre, Bűnbakképzés és történetírás a 20. századi Magyarországon és Európában címmel. Ennek keretében 13 felkért előadó fejtette ki nézeteit a probléma különböző aspektusairól: annak elméleti kérdéseiről, pszichológiai hátteréről, egyetemes, illetve magyar történeti változatairól, valamint a téma közoktatásban, tankönyvekben történő megjelenéséről. A vártnál sokkal intenzívebb érdeklődés inspirálta a szervezőket a folytatásra. Nem csupán a jelenlévő nagyszámú hallgatóság érdeklődése. Számos kutató jelezte: ő is szívesen tartott volna előadást a kérdéskör más összefüggéseiről, megjelenési formáiról. Ez a nem remélt fogadtatás ítélte „javított kiadásra” a március végi pécsi rendezvényt.

Az újrázás szervezeti kereteit a Történelmi Társulat Dél-dunántúli Csoportja által 1986 óta visszatérően megrendezett Dél-dunántúli történészek nyári tábora/konferenciája biztosította. Az eredetileg tanárok, közgyűjtemények történész munkatársai továbbképzéseként induló, de konferenciává fejlődött sorozat korábbi, tematikus rendezvényein számos fontos szakmai kérdéskört tűzött napirendre. Néhány példa: a birodalmak és kisállamok viszonya (1986), a határon túli magyar kisebbségek helyzete (1989), az önszerveződő társadalom (1990), a történelmi személyiségek szerepe (1991), a Kárpát-medence népei együttélésének történeti kérdései (1995), a tömegek a történelemben (1998), a család, a nő és a gyermek a történelemben (1999), a gazdaság és a kultúra történeti kapcsolatai (2001), a hétköznapok története és a történelem hétköznapjai (2002), biográfia – egyéni és csoport életutak (2003), titkok és talányok a történelemben (2005), épített és szellemi örökségünk (2006). A konferenciákon – felkérés alapján – a magyarországi történettudomány olyan kiváló képviselői tartottak előadást, s vettek részt a vitákban, mint pl. Ránki György, Benda Kálmán, Hanák Péter, Juhász Gyula, Szakály Ferenc, Niederhauser Emil, Engel Pál, Kubinyi András, Kosáry Domokos, Ormos Mária, Romsics Ignác, Glatz Ferenc, Szabad György, Fügedi Erik, Vörös Károly, Gyáni Gábor, Kövér György és a sor hosszan folytatható… Az előadók között – neves erdélyi és felvidéki magyar meghívottak (pl. Benkő Samu, Demény Lajos, Egyed Ákos, Imreh István, Lengyel Tünde) mellett – számos román, szlovák (pl. Milan Podrimavsky, Ivan Mrva, Miroslav Morovics, Remus Câmpeanu) és német szakember (Gerhard Seewann, Norbert Spannenberger) is szerepelt. S hallgathatták a résztvevők egyes kérdésekben neves közgazdászok, jogászok, politológusok, etnográfusok, szociológusok, geográfusok, irodalmárok sőt, néhány felekezet papjainak véleményét is. Az összesen mintegy 220 előadó által tartott több mint négyszáz előadás, illetve az ezekhez kapcsolódó színvonalas viták fontos új ismeretekkel gazdagították a hallgatóságot, s országos érdeklődést váltottak ki.

Ezúttal a 21. alkalommal megrendezett konferencia keretében hirdettük meg az összejövetelt, Bűnbakok az európai és a magyar történelemben címmel. (Zánka, 2012. augusztus 17–21.) A nyitott zánkai fórumon 8 felkért előadó mellett 36, a rendezők felhívására jelentkezett kutató tartott előadást. A szervezők várakozásait messze meghaladó érdeklődés mindennél meggyőzőbben bizonyította a téma aktualitását. Az előadások tartalma pedig azt, hogy mennyire szerteágazó és sokszínű problémáról van szó – a „hagyományos”, személyközpontú előítéletességtől a kérdés szociálpszichológiai, vagy éppen jogalkotási összefüggéseiig. (Ehhez elég végigböngészni a kötet tartalomjegyzékét.) Amit itt is hangsúlyozandónak tartunk: Zánka nemcsak különböző diszciplínák művelőit vonultatta fel, hanem sokfelől összesereglettek többgenerációs konferenciája volt. A tudományos fokozatok (akadémikusok, az MTA doktorai, kandidátusok/Phd-sek és fokozat megszerzése előtt állók), illetve a kutatói munkahelyek teljes skáláját (felsőoktatási intézmények, kutatóintézetek, közgyűjtemények) reprezentálták, s – jóllehet, a létszámokat tekintve aránytalanul – utóbbiak székhelye is jelentős térbeli szóródást mutatott (Budapest, Pécs, Szeged, Debrecen, Miskolc, Eger, Zalaegerszeg, Kaposvár, Bonyhád, s külföldön: Bukarest, Pozsony). Különösen örvendetes volt a fiatal (doktorandusz, fokozattal még nem rendelkező) kutatók magas aránya, akik számára nemcsak bemutatkozási, megmérettetési lehetőséget jelentett a részvétel, hanem szakmai felkészülésüket is segítette. Ahogy egyik képviselőjük a konferenciáról írt ismertetőjét zárta: „Ez a történész utánpótlás fontos fórumává is tette a konferenciát.” (Gazdag László: Beszámoló a „Bűnbakok az európai és a magyar történelemben” című konferenciáról. Századok, 2012. 6. sz. 1532.) Megrendezését a kötetet közreadó szervezeteken túl, a Nemzeti Kulturális Alap támogatása tette lehetővé.

* * *

Kötetünk 40 tanulmányt tartalmaz. Szerkesztése során több rendező elv szóba jött. Leglogikusabb a tematikus csoportosítás lett volna. Az egyes tanulmányok azonban oly sokszínű képet vázolnak fel – nem egy közülük önmagában is a bűnbakállítás több változatát taglalva –, ami lehetetlenné tette e tematikus elrendezés átfedésektől mentes megvalósítását. Ezért a másik legkézenfekvőbb megoldást választottuk: a tanulmányokat három tematikus egységben közöljük. Az elsőbe a bűnbakképzés társadalomtudományi megközelítéseit prezentáló, elméleti igénnyel megfogalmazott munkákat soroltuk. A másik kettőben pedig az egyetemes, illetve a magyar történeti esettanulmányok követik egymást – amennyire ez lehetséges – kronológiai rendben. Így se vész el talán a mondandó veleje: aligha gondolták az első két ártatlan jószágból bűnbakot választó elődök, hogy az ember formálta civilizáció egyik legtartósabb közösségi produktumát indítják útjára. A bűnbakképzés mindent túlélő jelenség. Különböző megjelenési formái a közösségi lét elmaradhatatlan – mert mindig korhoz, rendszerhez igazítottan újragyártott – tartozékai, ahogyan erre a kötet címével is utalni próbáltunk.

A közreadás – a szervezők és támogatók mellett – a pécsi Kronosz Kiadó érdeme is, mely vállalta a kiadvány formába öntését és nyomdai előkészítését. Külön ki kell emelnünk a kiadói szerkesztő gondos munkáját, mellyel biztosította a könyv igényes kivitelű megjelenését.

Pécs – Budapest, 2013. augusztus

A szerkesztők

Pók Attila: Bűnbakok a magyar történeti gondolkodásban

 „Amikor a történész azt kérdezi, hogy ’miért szúrta le Brutus Caesart?’, akkor arra gondol, hogy ’mit gondolt Brutus, ami miatt úgy döntött, hogy leszúrja Caesart?’”

(Robin G. Collingwood: A történelem eszméje. Gondolat, Bp., 1987. 427. Idézi: Kisantal Tamás – Szeberényi Gábor: A történetírás „nyelvi fordulata”. In: Bódy Zsombor – Ö. Kovács József (szerk.): Bevezetés a társadalomtörténetbe. Osiris, Bp., 2003. 427.)

„Csak ez a kor (a 19–20. század fordulója) volt képes arra, hogy 49 katasztrófájának nemzedékeken át ne merjen szemébe nézni, hanem tétova pillantások közt fogalmazza meg az abszurd tételt: egy nemzetnek katasztrófája után bűnbakra van szüksége, hogy ne veszítse el önmagában való hitét! Az a hit, amely önáltatásra szorul, nem igazi hit, amint hogy egyéni életben is nyegle ember az, aki saját hibáit nem meri áttekinteni és tudva keres áldozatot, kire értük áttolja a felelősséget.

(Szekfű Gyula: Bevezetés. In: Asztalos Miklós és Pethő Sándor: A magyar nemzet története, Lantos Könyvkiadó Vállalat, Bp., 1933. IV.)

„A történelmet a győztesek írják. A legendákat a nép őrzi. Az írástudók fantáziálnak. Bizonyos csak a halál.”

(Esterházy Péter: Harmonia caelestis. Bp., Magvető, 2000. 29.)

A múlt csak egyik eleme a történelemnek: mindazt, amit a történelem fogalmán a mindennapi közbeszédben értünk, a mindenkori jelen körülményei, sőt a jövővel kapcsolatos elvárások is legalább olyan mértékben befolyásolják, mint a múlt eseményei. Nehéz lenne így tagadni, hogy a történész tudatát léte határozza meg. Ha olyan művet akar írni, olyan értelmiségi szerepet akar játszani, amelynek visszhangja, netán társadalmi-politikai hatása is van, akkor már a téma és műfaj megválasztásánál tekintettel kell lennie – szűk céhes világán túlmenően – potenciális célközönségére is. A rövid 20. század folyamán a legtöbb (de korántsem valamennyi) jelentős hatást elért történész és társadalomtudós saját nemzeti közvéleményét szólította meg, és leginkább akkor számíthatott sok ezer eladott példányra, zsúfolt előadótermekre, ha kollektív nemzeti traumák eredetét világította meg. Különösen nagy hatása lehetett az olyan műveknek, amelyek a történelmi elemzés mellett a kibontakozás esetleges lehetőségét is megvillantották. A sok ember számára érdekes téma mellett mind a szakma, mind a tágabb közvélemény megszólításához igen fontos az érveléshez használt fogalmak megválasztása: nem valószínű például, hogy sok olvasó fantáziáját mozgatta meg, ha egy-egy bemutatott jelenséget e sorok szerzőjének generációja (az 1950 körül születtek) számára tanáraik pusztán a feudalizmusból a kapitalizmusba való törvényszerű átmenet részeként értelmezték. Hagyományosan a különböző módokon meghatározható nemzet, nemzetsors központba állítása keltett, kelt érdeklődést, ám a legutóbbi mintegy négy évtized nemzetközi és magyar történetírásának egyes nagy befolyású vonulatai ezt is megkérdőjelezik. Gyáni Gábor megfogalmazásában: „A történetírás […] az utóbbi időben láthatólag kezdi elveszteni az őt annak idején a szaktudomány pozíciójába emelő funkciót, azt a sajátszerű hivatást, hogy megteremtse és ápolja a nemzeti identitást. Nem állítom, hogy e tekintetben betöltött szerepe mára teljesen elenyészett volna, az viszont tagadhatatlan, hogy elsőként a társadalomtörténet, újabban pedig az új kultúrtörténet paradigmájának hatására immár végérvényesen szertefoszlott az egy és oszthatatlan történészidentitás puszta lehetősége is.”[1]

Ormos Mária: Bűnbakkeresés/szerecsenmosdatás a nyugati világban (20–21. század)

A bűnbakok két nagy táborát lehet elkülöníteni. Az egyik nagy csoportba tartoznak az állandó bűnbakok, amelyeket az idő bármely pontján megtalálhatunk. A másik tábort az eseti bűnbakok alkotják, akiknek a kiléte is, minősítése is változhat, méghozzá az általunk vizsgált időben igencsak nagy gyorsasággal.

Állandó bűnbakok

Az állandó bűnbakot idegennek hívják. Megjelenését tekintve nagyon is különbözhet egyik a másiktól, de közös nevezőjük, hogy nem olyanok, mint a többség. Emiatt idegenek. Más a bőrszínük, a ruházkodásuk, az anyanyelvük, az istenük, más ételeket esznek, más szokásoknak hódolnak. Újabban azonban az idegen lehet ugyanolyan, mint a külső jegyek alapján nem idegen, csupán másként gondolkodik, és másként cselekszik, mint „mi”, akik a többséget alkotjuk, vagy azt hisszük, hogy mi vagyunk többségben. Az idegen szerepét éppenséggel betöltheti a harctéri ellenség is, az igazi, a megvetésre méltó és a bűnbak szerepére legalkalmasabb idegen azonban az olyan alattomos személy, aki megtelepszik közöttünk, vagy rendszeresen igyekszik hatást gyakorolni, beavatkozni saját ügyeinkbe. Az utóbbi lehet valóban idegen, de akkor is idegen, ha idegen szívű. Az ilyen arra is gyanús egyébként, hogy eredetét tekintve valóban idegen (máshonnan jött, más érdekeket szolgál), csak ezt leplezni igyekszik.

Az idegenfóbiának számos változatát ismerjük az ó- és középkorban, és a 20. század idegengyűlölő hullámai sem ismeretlenek. Legújabb változatai mégis megérdemelnek néhány szót. Korunkban a felelősség keresésében részben az évszázados sztereotípiák, részben azonban merőben új változatok jelentek meg. Az antiszemitizmus különböző formái például a nagy ókori birodalmak idejétől kezdve kimutathatók, és ezért a zsidóüldözés őshagyománynak tekinthető. Mégis nagy eltérés mutatkozik a 20. századi antiszemitizmusban annak minden korábbi variációjához képest. Az első gyökeres változást a nemzetiszocialista Németország vezetői hajtották végre. A megelőző zsidóellenes hullámok idején számos zsidót meggyilkoltak, de az egész zsidóság kiirtását senki sem tűzte ki célként maga elé. Rátámadt az uralkodó egy zsidó csoportra, mert el akarta tulajdonítani a birtokában lévő vagyont, ennek során esetleg elűzte őket, vagy babonás hiedelmeknek engedve hajtottak végre helyi pogromokat. Mindazonáltal egyedül a nemzetiszocializmus deklarálta a zsidók „feleslegességét”, ami miatt az egész zsidóságot meg kell semmisíteni.

A náci tetteken érzett széles körű felháborodás átmenetileg felszámolta az „idegen zsidó” ábráját, új alakban azonban egy idő múlva visszatért. A korábbi zsidóellenesség, respektíve üldözés mindig létező, jelenvaló zsidó népességre irányult. A jelenlegi megél helybéli zsidók nélkül is. A zsidó nélküli antiszemitizmus mintapéldájának a lengyelországit tekintették, de manapság megtalálható több más olyan országban is, ahol a zsidó vallásúak száma minimális. Ezek közé tartozik Magyarország is.

A korunkbeli antiszemitizmus érvrendszere kétfelé ágazik. Egyik változata a zsidó sérelmek, ezek között elsősorban a holocaust tagadása, vagy a zsidó veszteségek minimalizálása. Az érvek közé tartozik, hogy a megsemmisítő táborokban, többek között Auschwitzban, egyáltalán nem volt gázkamra, vagyis ezek nem is nevezhetők megsemmisítő táboroknak. E híresztelésen nem sokat változtat az auschwitzi tábor tervrajzának megtalálása a közelmúltban, amelyen világosan látható a gázkamrák kijelölt helye. A másik érv szerint a zsidók azért nem jelentek meg a háború után korábbi lakhelyeiken, mert Izraelbe vagy az Egyesült Államokba távoztak. E feltevés terjesztőit nem zavarja, hogy Izrael még vagy három évig nem létezett a háború befejezését követően, és a Palesztinát mandátumként birtokló brit kormányzat mindent elkövetett annak érdekében, hogy megakadályozza a beköltözést. Az USA-ba vélhetően sokan vágyakoztak, de ez csak keveseknek sikerülhetett az amerikai bevándorlási törvények, illetve az út költséges volta miatt. Ezekben a történetekben már többnyire együtt lelhető fel a bűnbakhoz való ragaszkodás szándéka az egyik és a bűnösök mosdatása a másik oldalon.

Hahner Péter: Nixon, a bűnbak

Amerikai látogatásaim során csodálkozva fedeztem fel, hogy egyvalakiről nem lehet tárgyilagosan, megértően beszélgetni bizonyos körökben: Richard M. Nixonról, az Egyesült Államok 37. elnökéről. Nagyon sok amerikai állampolgárt a Watergate-ügy után negyven évvel is hatalmába kerítenek az indulatok, amikor ő kerül szóba.           

Nathan Miller egy népszerű, ismeretterjesztő könyvet írt Amerika legrosszabb elnökeiről. A kötetben ismertetett személyiségek közül Nixon került az utolsó helyre – vagyis a szerző szerint ő volt a legrosszabb elnök.[623] De még ebben a könyvben is találhatunk egy különös megállapítást: „A Watergate-ügy nélkül Nixon nem is lett volna olyan rossz elnök.” Az efféle mondatok arra engednek következtetni, hogy Nixon egész elnökségét a Watergate-ügy árnyékolta be, emiatt jutottak az amerikaiak arra a következtetésre, hogy Nixon kezdettől az a bandita volt, akinek bukása idején tűnt.

Csakhogy a legmodernebb összefoglaló amerikai nemzettörténeti sorozatban James T. Patterson, a Brown University professzora úgy fogalmazott, hogy Theodore Roosevelt kivételével Nixon volt a 20. század legliberálisabb republikánus elnöke. Felgyorsította az iskolák szegregációjának felszámolását: 1969-ben a fekete gyerekek 5,2%-a járt közös iskolába a fehérekkel, 1972-ben már 90%-uk. Az ő javaslatára szüntették meg a sorozást (1971), és építették ki a hivatásos hadsereget. Megnégyszerezte a művészetek szövetségi támogatását, kiterjesztette a nemzeti parkok területét (642 új park jött létre elnöksége idején), környezetvédelmi ügynökséget alapított (1970), s intézkedéseivel lefektette az 1970-es évek életminőség-forradalmának alapjait. Megindíttatta a Háború a rák ellen elnevezésű orvosi programot. A szervezett bűnözést kontrolláló törvénnyel kormánya lesújtott az alvilágra, és törvényt hoztak a kábítószerek kereskedelme ellen (1970). A fogyasztási termékek biztonsági törvényével (1972) új kormánybizottságot alapítottak, amely kitilthatta a veszedelmes árucikkeket a piacról. Ekkor érett be a Kennedy által megindított űrprogram: 1969. július 20-án Neil Armstrong amerikai űrhajós a Holdra lépett. A XXVI. alkotmány-kiegészítéssel pedig 21 évről 18 évre szállították le a szavazati joggal rendelkezők korhatárát (1971). Patterson azt is hangsúlyozta, hogy „1971-ben még egy átfogó, nemzeti egészség-biztosítási tervezetet is támogatott, amely a magán és állami kezdeményezések kombinálásával mindenkire kiterjedt volna. Truman óta egyetlen elnök sem ment el ilyen messzire; és csak William Clinton próbálkozik majd hasonlóval 1993-ban.”[624]

A külügyek terén még jelentősebbek az eredményei. Először is: ő fejezte be a vietnami háborút. Elnöksége kezdetén visszavont 25 000 amerikai katonát Vietnamból, és békeajánlatot tett: kölcsönös csapatkivonást ígért, és nemzetközi ellenőrzéssel megrendezett választásokat. 1970 áprilisában újabb 150 000 katona kivonását rendelte el, a párizsi béketárgyalásokon azonban nem sikerült haladást elérni, és ezért kénytelen volt újabb támadást elrendelni a Kambodzsában állomásozó észak-vietnami haderők ellen. Ellenfelei azzal vádolták, hogy kiterjeszti a háborút, megfeledkezve arról, hogy Észak-Vietnám már kiterjesztette azt, ha egyszer bázisokat hozott létre Kambodzsában. Nixonnak nem volt más választása: vagy átengedi Dél-Vietnamot az északi kommunista vezetésnek, vagy harcol a „becsületes béke” érdekében. A közvélemény-kutatások szerint az amerikaiak 74%-a fontosnak tartotta, hogy Dél-Vietnam ne kerüljön kommunista uralom alá. Az 1972-es „karácsonyi bombázások” rettenetesek voltak, de nélkülük nem kerülhetett volna sor arra, hogy 1973. január 27-én Párizsban aláírják a fegyverszüneti egyezményt a két Vietnam és az Egyesült Államok között.

Paksy Zoltán: A zsidóság bűnbakká válása és az antiszemita hisztéria kezdete Magyarországon az első világháború végén

A 20. századi magyar történelem talán legneuralgikusabb szakasza az első világháborút követő időszak: a háborús vereség és Trianon tragédiája, a Tanácsköztársaság sokkja. Utóbbi bukása után, 1919 őszén a lezajlott események reakciójaként ellenforradalmi hatalomváltásra került sor, amelynek ismert jellemzője volt a szélsőjobboldali csoportok, mozgalmak megerősödése és térnyerése, valamint az országban fellángoló antiszemita közhangulat. Mind a közvélekedés, de még szakirodalmunk jelentős része is úgy véli, hogy a magyar társadalomban a zsidóság bűnbaknak nyilvánítása és az antiszemita hullám a Tanácsköztársaság alatt, illetve összeomlása után, az ellenforradalom győzelmével indult meg 1919 augusztusában. Kiváltó oka pedig az volt, hogy zsidó vallású vagy származású személyek komoly szerepet játszottak és messze felülreprezentáltak voltak az őszirózsás forradalom vezetői, de legfőképpen a Tanácsköztársaság kormányzatának tagjai között, s kollektívan felelőssé tehetők az események miatt, valamint a magyarságot ért sorscsapásokért. Az alábbiakban ennek a nézetnek a cáfolatára vállalkozunk, bebizonyítva, hogy a zsidóság bűnbakká nyilvánításának folyamata már korábban megkezdődött a magyar közéletben. Megkíséreljük bemutatni, hogy mikor váltak ezek a nézetek nyilvánossá, és hogy ki, milyen összefüggésben fogalmazta meg először a társadalom egy része által elfogadottan az 1919 őszén hivatalossá váló keresztény-nemzeti kurzus eszméit, a fajvédelem alapelveit, és mikor indult el a közéletben lavinaszerűen a zsidóságot bűnbaknak beállító antiszemita kampány.

*

Magyarországon a zsidókérdést az Istóczy-féle Antiszemita Párt vezette be a magyar politikai közéletbe, ám a korabeli társadalomban nem sikerült maga mögé jelentősebb tömegeket állítania. A sikertelenség és a kudarc a párt jelentéktelenné válását és szétesését eredményezte. Ez azonban nem jelentette a zsidókérdés eltűnését, ugyanis a 19. század végén más módon jelent meg a társadalomban. A nyíltan hangoztatott antiszemita politikai retorika eltűnt, azonban – különösen az 1890-es években – burkolt formában vagy irodalmi keretek között egyre intenzívebben jelentkezett. A példák között említhetjük azokat a publicistákat és írókat, akik nyíltan foglalkoztak ezzel a kérdéssel,[845] közülük is kiemelve Bartha Miklóst, aki Kazárföldön c. könyvében az északkelet-magyarországi Ruténföldön szerzett tapasztalatait írta le, s könyve jelentős ismertségre tett szert. A 19. század végén a zsidókérdésnek látványos terepét adták azok a sajtótermékek – többek között humoros kiadványok – is, ahol különböző formában egyre erőteljesebb antiszemita sztereotípiák jelentek meg.[846] A zsidó karakter és jellem képi kialakulását megkönnyítette az ortodox zsidóságról korábbról őrzött, illetve a Galíciából beköltöző zsidóságról alkotott korabeli kép, például a házaló, batyus, üzletelő zsidóról, illetve a hozzájuk kapcsolt jellembeli tulajdonságokról. Ezek a kiadványok – hiszen volt köztük több liberális lap is – sok esetben még nem is ellenszenves, elítélő, támadó jelleggel készültek, mégis hozzájárultak az antiszemita sztereotípiák erősödéséhez. Érdekes kísérletet eredményezne egy 1880-as évekbeli liberális vicclap és egy 1930-as évekbeli nyilas újság karikatúráinak összehasonlítása. Ezekben a rajzokban ugyanis pontosan ugyanazt a „zsidó” karaktert és figurát ismerhetjük fel, csak éppen az előbbi esetben politikai töltet nélkül, szórakoztató célzattal készítve, utóbbi esetben pedig a politikai gyűlöletkeltés eszközeként.[847]

Névmutató

I. (Anjou) Lajos magyar király

I. (Szent) István magyar király

I. (Szent) László magyar király

I. Dagobert frank király

I. Ferdinánd aragóniai király

I. Ferdinánd magyar király

I. Ferenc francia király

I. Ferenc József magyar király

I. Izabella kasztíliai királynő

I. János Károly spanyol király

I. József magyar király

I. József portugál király

I. Miksa német-római császár

I. Péter szerb király

I. Szulejmán (Szolimán) oszmán szultán

I. Ulászló magyar király

II. Ferdinánd aragóniai király

II. Frigyes porosz király

II. Izabella spanyol királynő

II. József magyar király

II. Katalin orosz cárnő

II. Lajos magyar király

II. Lajos nápolyi király

II. Miklós orosz cár

II. Sándor orosz cár

II. Ulászló magyar király

II. Vilmos német császár

III. Frigyes német-római császár

III. Fülöp spanyol király

III. Napóleon (Louis-Napoleon Bonaparte) francia császár

III. Tasziló bajor herceg

IV. Frigyes osztrák herceg

IV. Sixtus pápa

IX. Bonifác pápa

V. Celesztin pápa

V. Károly német-római császár

V. Márton pápa

V. Sándor pápa

VI. Károly német-római császár, III. Károly magyar király

VI. Sándor pápa

VII. Ferdinánd spanyol király

VII. Kelemen pápa

VII. Kelemen (ellen)pápa

VII. Pius pápa

XI. Gergely pápa

XII. Alfonz spanyol király

XII. Gergely pápa

XIII. Alfonz spanyol király

XIII. Benedek (ellen)pápa

XIV. Kelemen pápa

XV. Lajos francia király

XXIII. János (ellen)pápa

Aczél Endre

Aczél György

Acsády Ádám

Ádám Márta

Ady Endre

Agnew, Spiro

Aitken, Jonathan

Albert B. Gábor

Albornoz, Claudio Sánchez

Alkér Antal

Allport, Gordon W.

Álvarez Lázaro, Pedro

Ambró Ferenc

Ambrózy Gyula

Andics Erzsébet

Andrássy Gyula

Andrássy Mihály

Angyal István

Ankersmit, Frank

Anonymus

Antal István

Antonescu, Ion

Aper, Arius Flavius

Apor Gábor

Aquinói Szent Tamás

Aranda, Antonio

Arany János

Arbogast(us)

Arendt, Hannah

Arisztotelész

Armstrong, Neil

Arnold, John H.

Aronson, Elliot

Asbóth János

Asperján György

Asztalos János

Asztalos Miklós

Aunós, Eduardo

Báchmegyei István

Bácsi József

Bacsó Béla

Bacsó Péter

Badoglio, Pietro

Bahil Mátyás

Bajor Lajos

Bak András

Bakócz Tamás

Baky László

Balásházy János

Balázs László

Balázs-Piri Gyula

Balla Pál

Ballagi Géza

Balogh István

Bánffy Dénesné l. Báthory Anna

Bánffy Jakab

Bánffy Miklós

Bangert, William V.

Bangha Béla

Bárány János

Bárdossy László

Barrès, Maurice

Bar-Tal, D.

Bartha Károly

Bartha Miklós

Basch, Franz 383–

Bataković, Dušan T.

Báthory Anna

Báthory Erzsébet

Báthory Gábor

Batthyány Gusztáv

Batthyány Lajos

Batthyány-Strattmann László

Bauer, Franz

Bayer József

Beck ügyvéd

Beczkóy Józsefné

Beér János

Bejlisz, Mendem

Béldi Béla

Bellah, R.

Benda Kálmán

Bene Sándor

Benjámin László

Benkei András

Beregfy Károly

Berényi Zsigmond

Bergson, Henri

Berkes Jenő

Bessenyei György

Bethlen Gábor

Bethlen István

Bethlen Márk

Bethlen Miklós

Bevin, Ernest

Bibó István

Biedermann Imre

Biedermann Ottó

Bikov, Pavel

Bilecz Norbert

Billot, Jean-Baptiste

Binder, Hugo

Birkás Géza

Birkenstock, Johann Melchior von

Bíró Sándor

Biszku Béla

Bleyer Jakab

Bloch, Marc

Boabdil (XII. Muhammad Abu ‚abd-Allah)

Bogrov, Dmitrij

Boisdeffre, Raoul Le Mouton de

Bojta Ernő Béla

Boldirjev bíró

Bolívar, Simón

Bonkáló Sándor

Borbándi János

Borbély Andor

Borch, Reinhard

Bordás András

Bordás Júlia

Borián Gellért

Borovszky Samu

Borromeo Szent Károly

Braham, Randolph L.

Brandenburgi György

Brandt, Jakob

Brezsnyev, Leonyid Iljics

Brodarics István

Bruni, Leonardo

Bucsay Mihály

Buday László

Budinszky László

Buócz Béla

Burghardt Ferenc

Burgio, Antonio Giovanni de

Buzinkay Géza

Byrnes, James Francis

Caballero, Ernesto Giménez

Cabanellas, Miguel

Câmpeanu, Remus

Cánovas del Castillo, Antonio

Caran d’Ache (Emmanuel Poiré)

Caron, Jean-Claude

Carrillo, Santiago

Carvalho, Sebastião José de

Castelar, Emilio

Castro, Américo

Cavaignac, Godefroy

Cavaignac, Louis Eugène

Cerretano, Jacopo

Cersosimo, Vincenzo

Chan (Chen) Chennault, Anna

Chernyak-Hai, L.

Churchill, Winston

Cianetti, Tullio

Ciano, Edda

Ciano, Galeazzo

Cisneros, Jiménez Francisco

Claß, Heinrich

Clemenceau, Georges

Clinton, William

Collingwood, Robin G.

Condillac, Étienne Bonnot de

Connerton, Paul

Corvin János

Cossa, Baldassare l. XXIII. János

Czaga Viktória

Czettler Jenő

Czigány József

Czindery-Wenckheim Béla

Cziráky Mózes

Csang Kaj-sek

Csaplinszkij főügyész

Csapó Csaba

Csatay Lajos

Csató Pál

Csávolszky Lajos

Csávossy Elemér

Cseberjak, Vera

Cseberjak, Zsenya

Csécsy Imre

Csejtei Dezső

Csepeli György

Csepeli Szabó Béla

Cserni Jován

Csohány János

d’Arbeux kapitány

Dálnoki Miklós Béla

Damiani János

Dani Imre

Dániel Arnold

Danton, Georges Jacques

Darányi Ignác

Darányi Kálmán

Dawkins, Richard

de Biasi, Mario

De Bono, Emilio

de Pisan, Christine

Deák Ágnes

Deák Antal

Deák István

Dékán István

Delumeau, Jean

Demény Lajos

Demény Pál

Dénesi Tamás

Dengeleghy Mihályné Török Kata

Déroulède, Paul

Dessewffy Gyula

Dietrich Adolf

Dimitrijević-Apis, Dragutin

Dinnyés Lajos

Diocletanus

Dobržanszky, Adolf

Doise, Jean

Don Pelayo

Dózsa György

Dreyfus, Alfred

Dreyfus, Mathieu

Dreyfus, Raphael

Drumont, Edouard

Dsida Rezső

Dubrovin, Alexander

Dudás József

Dueñas, Álvaro

Dumas, Alexandre

Durkheim, David Émile

Durkó Mátyás

Ebenspanger Lipót

Egan Lajos

Ehrenburg, Ilja

Eichmann, Adolf

Eisenhower, Dwight D.

Eisner, Kurt

Ember Judit

Emmerling Károly

Endre László

Engel Pál

Engels, Friedrich

Eörsi László

Eperjessy Géza

Erdei Ferenc

Erdélyi Gyula

Erdélyi István

Erdődy Erzsébet

Erdődy Gábor

Erdődy János

Erlsbeck Ferenc

Ernszt Sándor

Erős Ferenc

Erzberger, Matthias

Esterházy Pál

Esterházy Péter

Esterházy Zsófia

Eszterházy Károly

Fabinyi Teofil

Fábri Zoltán

Faragho Gábor

Faragó László

Farkas András

Farkas Ferenc

Farkas Geiza

Farkas Imre

Farkas István

Farkas Mihály

Farkas Pál

Faul-Farkas, Johann

Faure, Félix

Fazekas István

Fazekas Mihály

Fehér Lajos

Fehérváry István

Féja Géza

Fejtő Ferenc

Felber Viktor

Felbiger, Johann Ignaz

Fenessy Ferenc

Ferenc Ferdinánd

Ferenczi József

Ferenczy László

Ferrer i Guardia, Francesc

Festetics (I.) György

Festetics (II.) György

Festetics László

Festetics Miklós

Festetics Sándor

Festetics Tasziló

Figueras i Vallès, Miquel

Fillastre, Guillaume

Flavian metropolita

Fluck Flórián

Foch, Ferdinand

Fock Jenő

Fodor Pál

Foltz, Carlos

Fórián István

Fortunato, Andrea

Fouché, Joseph

Földes György

Franco Salgado Araujó, Francisco

Franco, Francisco (Caudillo, Jakin Boor)

Franco, Ramón

Frangepán Kristóf

Frank László

Frankel Leó

Freud, Sigmund

Freycinet, Charles de

Friedrich István

Fritz Antal

Frohner János

Fuggerek

Fügedi Erik

Fülöp-Miller, René

Füredi Richárd

Gábor Andor

Gaddi, Otello

Gál György

Gálfalvy István

Gambetta, Léon

Garzón, Baltazar

Gascoigne, Alvary Frederick

Gáspár Sándor

Gasser, Hans

Gaupp, Robert

Gazdag Gyula

Gelich Richárd

Gergely Jenő

Gergely Zsuzsanna

Gergye János

Geringer, Karl

Gerő Ernő

Gervai Vilma

Geyer, Martin

Gierek, Edward

Gil Serrano, Rafael

Girard, René

Glatz Ferenc

Goebbels, Joseph

Golubjov egyetemista

Gomulka, Władysław

González, Felipe

Goremikin, Ivan Logginovics

Gottardi, Luciano

Gömbös Gyula

Görgey (Görgei) Artúr

Göring, Hermann

Gőzsy Zoltán

Grandi, Dino

Gratianus

Gratz Gusztáv

Grősz József

Guerri, Giordano Bruno

Gundar, Ayelet

Gutenberg, Johannes

Gutmann Henrik

Gutmann Vilmos

Guzenberg ügyvéd

Gyáni Gábor

Gyarmati György

Gyöngyösi János

Habsburg Albrecht főherceg

Habsburg József főherceg

Habsburg Mária királyné

Habsburg Rudolf

Hahner Péter

Hajnácskőy Lászlót

Haldeman, Harry Robbins

Haller István

Haller József

Hanák Péter

Harsányi Iván

Hatvany Lajos

Haynau, Julius von

Hegedűs Lóránt

Hellebronth Vilmos

Heltai Gáspár

Henry, Hubert-Joseph

Hentzi, Heinrich

Herczeg Ferenc

Hermann Egyed

Hermann István

Hermann Róbert

Herzl Tivadar

Hess, Ignaz Mathes

Hidas Ferenc

Hiemer, Ernst

Higgins, T. R.

Hilling, Pat

Hilton, D. J

Himler, Martin

Himmler, Heinrich

Hitler, Adolf

Hobsbawm, Eric

Hódosi Sámuel

Holl, Maria

Hollós Ervin

Holovich Boldizsár

Hóman Bálint

Homlok Sándor

Hoover, J. Edgar

Horney, Karen

Hornig Károly

Horthy Miklós

Horváth Mihály

Horváth Sándor

Horvay János

Hruscsov, Nyikita Szergejevics

Humboldt, Wilhelm von

Humphrey, Hubert Horatio

Hunyadi János

Hunyadi Mátyás

Hunyady György

Husz János

Huszár Károly

Ibárruri, Dolores

Ickstatt, Johannes Adam

Iliodor szerzetes (Szergej Mihajlovics Trufanov)

Illyés Gyula

Imrédy Béla

Imreffi Jánosné Iffjú Kata

Incze Péter

Iodur

Irving, David

Istóczy Győző

Ivády Béla

Iványi Emma

Jakusith Zsuzsanna

Jaross Andor

Jászi Oszkár

Jellasich, Josip

Johnson, Lyndon B.

Jókai Mór

Jónás Béla

Jovanović, Ljuba

Jovanović, Ljubomir S.

József Attila

Juhász Gyula

Jurcsek Béla

Juscsinszkij, Andrej

Justus Pál

Jünger, Ernst

Kádár Gábor

Kádár János

Kádár Pál

Kahn, Eugen

Kahn, Zadoc

Kaiser Ferenc

Kaján Tibor

Kalamár József

Kállai Gyula

Kállay Miklós

Kálmán Sándor

Kanizsay Orsolya

Karađorđević, Aleksandar (Sándor régensherceg)

Karađorđević, Đorđe (György herceg)

Kardos Endre

Károlyi Gyula

Károlyi István

Károlyi József

Károlyi Mihály

Károlyi Mihályné

Károlyi Tibor

Károlyi Viktor

Karsai László

Kátai Miklós

Katona András

Kaunitz, Wenzel Anton von

Keck Antal

Keglevich Ferenc

Keintzel Ede (Eduárd)

Kelen Béla

Kemény Gábor

Kemény Zsigmond

Kempen von Fichtenstamm, Johann

Kende Tamás

Kenedi János

Kennedy, John Fitzgerald

Keresztes-Fischer Ferenc

Kerkai György

Keynes, John Maynard

Kézai Simon

Kilpatrick, James J.

Király Gyula

Király István

Kiss István

Kiss Jenő

Kiss Sándor

Kiss Szaléz (Páter)

Kiss Zsuzsanna

Kitzinger Dávid

Klimo György

Knapp Éva

Kollár, Adam František

Kollarich József

Koller Ferenc

Kolonits Ilona

Kolumbusz Kristóf

Komlós Aladár

Komlós János

Konrád György

Kornfeld Móricz

Kornfeld Zsigmond

Korom Mihály

Korponay Miklós

Kosáry Domokos

Koselleck, Reinhart

Kossuth Lajos

Kovács Alajos

Kovács Béla

Kovács Tamás

Kovács Zoltán András

Kovarcz Emil

Kozma Miklós

Könyves Kálmán

Kőrössy Zoltán (id.)

Kőrössy Zoltán (ifj.)

Kőrössyné Soltész Katalin

Kövendy Károly

Kövér György

Kraepelin, Emil

Krancz Rajmond

Krassó György

Kraszovszkij rendőrbiztos

Kraus Mihály

Kressel, Franz

Kristó Gyula

Kristóffy József

Krúdy Ádám

Krump József

Kun Béla

Kussbach, Franz

Kutkafalvy Miklós

Küche, Michael

Kücsön Norbert

Kürthy János, ifj.

La Chalotais, Louis-René Caradeuc 

Labori, Fernand

Lajtai Vera

Landler Jenő

Lang, Franz Innozenz

Lányi Gusztáv

László Dezső

László János

Lazare, Bernard

Lázics Lázár

Le Bon, Gustave

Leblois, Louis

Lechner Jenő

Lenin, Vlagyimir Iljics

Lerner Károly

Lessing, Erich

Lethenyei János

Lewandowsky, Max

Lewin, Kurt

Liber Endre

Liddy, G. Gordon

Lie, Trygve

Liptay László

Listius Anna Rosina

Liu, James. H.

Lloyd George, David

Locke, John

Lori, Johann Georg

Losonczy Géza

Loyolai Szent Ignác

Lukács György

Lukács Gyula

Lukáts Gyula

Luther Márton

Luxemburgi Zsigmond magyar király

Luzsenszky Alfonz

Macartney, Carlile Aylmer

Mack Gusztáv

Maeztu, Ramiro

Máhr Ferenc

Majláth György

Major Ákos

Major Róbert

Major Tamás

Maklakov, Nikolaj

Makrisz Agamemnon

Maléter Pál

Malobabić, Rade

Mályusz Elemér

Márai Sándor

Marczali Henrik

Marczigali Ignác

Mária Antoinette

Mária Terézia

Mariartu, Luis

Máriássy Zoltán

Marinelli, Giovanni

Markos Mária

Markov, Jevgenyij

Marks, Stephan

Máró (Maróthy) Lajos

Marosán György

Marr, Wilhelm

Martini, Karl Anton von

Marton Béla

Martsa Sándor

Marx, Gratian

Marx, Karl

Masaryk, Tomáš Garrigue

Mašin, Draga

Maslow, Abraham

Matiszfalvy István

Matolcsy Mátyás

Matolcsy Tamás

Matteotti, Giacomo

Maurras, Charles

McAdams, Dan. P

McClure, John

Mecséry, Karl

Mednyánszky Dénes

Mehmedbašić, Muhamed

Méline, Jules

Mercier, Auguste

Mester Miklós

Mesz János

Mészáros István

Mészáros Károly

Mező Imre

Migazzi, Christoph Anton von

Mihályfi Ernő

Mihályi Gábor

Mikecz Ödön

Mikes György

Miklóssy István

Mikojan, Anasztasz Ivanovics

Mikszáth Kálmán

Milei Ferenc

Miller, Nathan

Milo von Trier

Milosz, Czesław

Milotay István

Milovanović, Milan

Mindszenty (Pehm) József

Mišić, Živojin

Mitchell, John Newton

Mittica, Domenico

Moliére

Molnár Judit

Molnar József Jenő

Molotov, Vjacseszlav Mihajlovics

Montagna, Renzo

Montesqieu

Montgomery, John Flournoy

Morell, Theodor

Morovics, Miroslav

Moscovici, Serge

Mózes

Mrva, Ivan

Mussolini, Benito

Muszka Imre

Muti, Ettore

Mühl, Heinrich (Henrik)

Müllner Károly

Münnich Ferenc

Nádas Péter

Nádasdy Tamás

Nagy Ferenc

Nagy Imre

Nagy József

Nagy Lajos

Nagy Péter Tibor

Nagy Vince

Nagyatádi Szabó István

Naimark, Norman

Napóleon, Bonaparte

Nápolyi Károly

Nápolyi László

Nebrija, Antonio

Nemes József

Németh Imre

Németh Jenő

Neun, Heinrich (Henrik)

Nickelsburg László

Niederhauser Emil

Niem, Dietrich von (Theodoricus de Niem)

Nipperdey, Thomas

Nixon, Richard M.

Noricus, Bernardus (Berchtold von Kremsmünster)

Numerianus

Nyers Rezső

O’Higgins, Bernardo

Obersovszky Gyula

Oberthür, Franz

Obrenović, Aleksandar

Odescalchi Arthur

Óhidy Lajos

Oláh Miklós

Olay István

Orbán László

Orbán Viktor

Ordass Lajos

Ormos Mária

Orsini, Giordano

Ortutay Gyula

Osterwald, Peter von

Ottlik László

Ovidius Naso, Publius

Padányi Bíró Márton

Padányi Gulyás Jenő

Pados Ferenc

Pagliani, Franz

Pákh Albert

Paksy-Kiss Tibor

Palánkay Tibor

Pálffy Fidél

Pálffy Géza

Pálffy József,

Pálffy Mór

Pallavicini György

Pályi Jenő

Papp János

Papp József

Parádi József

Paré, Ambroise

Pareschi, Carluccio

Parragi György

Pascal, Blaise

Pašić, Nikola

Pasquier, Etienne

Paszkievics, Ivan Fjodorovics

Pataki Ferenc

Pataky Tibor

Patterson, James T.

Paty de Clam, Armand du

Paulus, Friedrich von

Pavolini, Alessandro

Pázmány Péter

Pećanac, Kosta

Pedrazzini, Jean-Pierre

Pehm József l. Mindszenty József

Pergen, Johann Anton von

Pernesyth Kristóf

Pétain, Henri Philippe

Péter Gábor

Péterffy Jenő

Péteri György

Pethő Sándor

Petőfi Sándor

Petrássevich Géza

Petruch Antal

Peyer Károly

Picquart, Georges

Pihurik Judit

Pióker Ignác

Piro, Henricus

Piros László

Pisenti, Pietro

Plinius

Pluhovszki Ferenc

Pócs Éva

Podrimavsky, Milan

Pográny György

Poincaré, Raymond

Pók Attila

Ponikénusz János

Popovics Simon

Porcius Festus

Portia (Porcia), Ferdinand

Prágai Jeromos

Pribičević, Svetozar

Primo de Rivera, Miguel

Prohászka Ottokár

Protmann, Joseph

Pullai Árpád

Puriskevics, Vlagyimir

Puskin, Georgij Makszimovics

Putnik, Radomir

Pünkösti Árpád

Püski Levente

Queipo de Llano, Gonzalo

Quintilianus

Rácz Gyula

Radu vajda

Radvánszky Albert

Raffay Ernő

Rainer M. János

Rajk László

Rajniss Ferenc

Rákóczi Ferenc (II.)

Rákosi Mátyás

Ranke, Leopold von

Ránki György

Ranković, Aleksandar

Ráth Endre

Rathenau, Walter

Rátz Jenő

Rebérioux, Madelaine

Redward, F. G.

Rektor Béla

Reményi-Schneller Lajos

Renan, Ernest

Réti Károly

Révai József

Révész Géza

Révész Imre

Richthofen, Manfred von

Riesz (Ries) István

Riggio, Giovan

Riva, Celso

Robespierre, Maximilien de

Roger, Hans

Roget, Gaudérique

Romsics Ignác

Rónai Mihály András

Roncalli, Angelo Giuseppe

Roosevelt, Franklin Delano

Roosevelt, Theodore

Roßbach, Julius

Roszner István

Rottenbiller Lipót

Ruhdorfer Lipót

Ruszkiczay-Rüdiger Imre

Rüsen, Jörn

Sadovy, John

Ságvári Endre

Sahovszkij

Saláta Kálmán

Saluzzo, Amedeo

San Martín, José de

Sandherr, Jean

Sanjurjo, José

Santillán, Diego Abád de

Sarrail, Maurice

Schell, Andreas

Scheurer-Kestner, Auguste

Schlözer, August Ludwig

Schori, Noa

Schöpflin Aladár

Schrötter, Franz Ferdinand

Schumpeter, Josef

Schwäger Károly Lajos

Schwartzkoppen, Max von

Scotus Viator l. Seton-Watson Robert William

Scribanis, Johannes

Scseglovitov, Ivan Grigorjevics

Seewann, Gerhard

Serényi Miklós

Seton-Watson, Robert William

Sevillai Izidor

Shakespeare, William

Sigisbert (Sigebert)

Simonyi Ernő

Sina György

Sipőcz Jenő

Sólyom József

Sólyom László

Somogyi Ágoston

Somogyi Béla

Somogyi Éva

Somssich Gyula

Somssich József

Somssich Viktor

Sonnenfels, Joseph von

Spaak, Paul-Henri

Spannenberger, Norbert

Spenger, Wilhelm Paul Eduard

Spieler Klára

Spira György

Standeisky Éva

Steinherz Jakab

Stier Miklós

Suárez, Adolfo

Sulgin, Vaszilij Vitaljevics

Sulyok Dezső

Süle Géza

Szabad György

Szabadváry Ferenc

Szabó Dezső

Szabó István

Szabó János, B.

Szabó Károly

Szabó László diplomata

Szabó László újságíró

Szabó Lukács

Szabó Márton

Szabó Oreszt

Szabolcsi Lajos

Szakács Ödön

Szakály Ferenc

Szakály Sándor

Szakasits Árpád

Szálasi Ferenc

Szalkai László

Szántó Richárd

Szapolyai János

Szász Lajos

Szebenyi Péter

Széchenyi Aladár

Széchényi Ferenc

Széchenyi István

Szecsányi Magdolna

Szegedy-Maszák Aladár

Szegi Pál

Szegő Gizi

Székely György

Szekfű Gyula

Szekrényessy Endre

Szekulits István

Szénási Géza

Szent Ágoston

Szent Imre herceg

Szent Pál

Szentiványi Vince

Szerémi György

Sziklai Sándor

Szikra-Nonnenmacher Lajos

Szilády Gyula

Szilágyi István

Szilágyi Jolán

Szita László

Szmrecsányi György

Szőke András

Szőllősi Jenő

Szöllősy Károly

Szőnyi Tibor

Sztálin, Joszif Visszarionovics

Sztójay Döme

Sztolipin, Pjotr Arkagyijevics

Sztranyavszky Sándor

Sztripszky, Hiador

Sztyepanov, Sz. A.

Szukovkin, Nikolaj I.

Szűr-Szabó József

Tacitus

Tager, A. Sz.

Taksony

Tamás János

Tartsányi Dániel

Tasnády Nagy András

Tauffer Gábor

Teleki Pál

Tertullianus, Quintus Septimius Florens

Tessedik Sámuel

Thaisz Elek

Thallóczy Lajos

Thiers, Adolphe

Thieu, Nguyen Van

Thököli Miklós

Thurn-Taxis Egon, ifj.

Thuróczy János

Thury Etele

Thurzó György

Thurzó Szaniszló

Tildy Zoltán

Tilkovszky Loránt

Tisza István 

Tito, Josip Broz

Tokaji Sándorné

Tolnay Károly

Tombácz Imre

Tonuzoba

Tormay Cecile

Torquemada, Tomás de

Tóth Géza

Tóth Ilona

Tóth Kálmán

Townsend, D. S.

Tőkéczki László

Török János

Truman, Harry Spencer

Túri Béla

Tusquets, Juan

Tüskés Gábor

Újházy László

Újhelyi Szilárd

Ujszászy István

Unamuno, Miguel de

Unger Mátyás

Vácz Jenő

Vadász Sándor

Vági Zoltán

Vaïsse, Maurice

Vajda László

Vajna Gábor

van Swieten, Gerhard

Vann, Richard T.

Vanyó Tihamér

Varga József

Varga Szabolcs

Varga Tamás

Varga Zoltán

Vas Gereben

Vas Zoltán

Vásáry István

Vass József

Vay László

Vazul

Vázsonyi Vilmos

Vecchini, Aldo

Veesenmayer, Edmund

Veres Péter

Verhovay Gyula

Vernus, Michel

Vezér Ferenc

Vezerle Gyula

Vezzalini, Enrico

Vida István

Viollet, Paul

Vitányi Iván

Vitnyédy István

Vizcarra, Zacarías de

Volkra Ottó János

Volosin, Avgusztin

Vonyó József

Vörös Antal

Vörös Károly

Vulović, Ljubomir

Wagner, Richard

Wahrmann Mór

Waldeck-Rousseau, Pierre

Wallenberg, Raoul

Walsin-Esterhazy, Ferdinand

Warton, Philip

Wass Albert

Weddingen, Otto

Weishaus Aladár

Weiss István

Weiss Manfréd

Wekerle Sándor

Wenczel Árpád

Werbőczy István

Werth Henrik

Wertsch, James V.

Weszprémy Kálmán

White, Hayden

Wilson, M. W.

Wilson, Woodrow

Winkelmann, Otto

Winock, Michel

Wodianer Andor

Wodianer Mór

Worafka, Joseph

Wyclif, John

Zahorowski Jeromos

Zákó András

Zala György

Zapatero, José Luis Rodríguez

Závodszky Géza

Zay Ferenc

Zermegh János

Zétényi Zsolt

Zichy Ferenc

Zinner Tibor

Zola, Émile

Zombor József

Zoványi Jenő

Zrínyi Miklós

Zubatov, Szergej Vasziljevizs

Zsilinszky Mihály

Zsolt Béla

Zsombolyai János

A kötet szerzői és szerkesztői

BÁNKUTI GÁBOR, PhD, PTE BTK Modernkori Történeti Tanszék, egyetemi adjunktus. Kutatási területe: 20. századi magyar történelem, egyháztörténet

BEBESI GYÖRGY, PhD, PTE BTK Történettudományi Intézet, Újkortörténeti Tanszék, kuta-tócsoport-vezető habilitált egyetemi docens. Kutatási terület: történeti ruszisztika, Oroszország 18–19. századi története, az orosz politikai konzervativizmus és a feketeszázas mozgalom

BESSENYEI JÓZSEF, MTA doktora, Eszterházy Károly Főiskola, Eger, egyetemi tanár. Kutatási területe: a Kárpát-medence története a kora újkorban

DEÁK ÁGNES, PhD, Szegedi Tudományegyetem Bölcsészettudományi kar Új- és Legújabbkori Magyar Történeti Tanszék. Kutatási területe: az Osztrák Császárság és Magyarország története a 19. században, nemzeti mozgalmak története

DÉVÉNYI ANNA, PTE BTK Történettudományi Intézet, Modernkori Történeti Tanszék, egyetemi tanársegéd. Kutatási területe: oktatás- és neveléstörténet a két világháború közötti Magyarországon

ERŐSS ZSOLT, szerkesztő, Kronosz Kiadó, Pécs. Kutatási területe: a kormánypárt jobbszárnya Magyarországon az 1930-as években

FEDINEC CSILLA, PhD, MTA Társadalomtudományi Központ Kisebbségkutató Intézete, tudományos munkatárs. Kutatási területe: kisebbségtörténet, etnopolitika

GAZDAG LÁSZLÓ, Bernolan Bt., ügyvezető, oktatásszervező, doktorandusz, PTE BTK „Európa és a magyarság a 18–20. században” doktori program. Kutatási területe: Herczeg Ferenc és kora, irodalom és politikum egymásra hatása

GERHARD SEEWANN, PhD, PTE BTK Német Történelem és Kultúra Délkelet-Közép-Európában Alapítványi Tanszék, tanszékvezető egyetemi tanár. Kutatási területe: a német kisebbségek összehasonlító története Magyarországon és a dunai térségben, Történelmi diskurzusok és emlékezés Magyarországon, Kisebbségkutatás a múltban és a jelenben

GYÁNI GÁBOR, az MTA levelező tagja, MTA Bölcsészettudományi Kutatóközpont Történettu-dományi Intézet, kutatóprofesszor, témacsoport-vezető. Kutatási területe: 19–20. századi város-, társadalom- és mentalitástörténet, a történetírás elmélete

GYARMATI GYÖRGY, az MTA doktora, Állambiztonsági Szolgálatok Történeti Levéltára, főigazgató, PTE BTK Modernkori Történeti Tanszék, egyetemi tanár. Kutatási területe: Magyarország politika- és társadalomtörténete a 20. század második felében

HAHNER PÉTER, PhD, PTE BTK Újkortörténeti Tanszék, tanszékvezető habilitált egyetemi docens. Kutatási területe: a nagy francia forradalom története

HARSÁNYI IVÁN, a történelemtudomány kandidátusa, Pécsi Tudományegyetem, Bölcsészet-tudományi Kar, Modernkori Történeti Tanszék, emeritus professzor. Kutatási területe: Spanyolország és a Mediterráneum 19–20. századi története

HORNYÁK ÁRPÁD, PhD, PTE BTK Modernkori Történeti Tanszék, habilitált egyetemi docens. Kutatási területe: a délszláv államok története, a magyar–jugoszláv kapcsolatok

KAPOSI ZOLTÁN, MTA-doktora, Pécsi Tudományegyetem, Közgazdaságtudományi Kar, Közgazdasági- és Regionális Tudományok Intézete, egyetemi tanár. Kutatási területe: 18–20. századi európai és magyar gazdaság- és társadalomtörténet (azon belül: agrártörténet, uradalomtörténet, városok története, a dél-dunántúli régió története)

KARSAI LÁSZLÓ, történettudomány kandidátusa, Szegedi Tudományegyetem, Bölcsészettudo-mányi Kar, Legújabbkori Egyetemes Történeti Tanszék, tanszékvezető egyetemi tanár. Kutatási területe: Európa története a 20. században

KINDL MELINDA, doktoranda, PTE BTK „Európa és a magyarság a 18–20. században” doktori program

KISS ZSUZSANNA, PhD, PTE BTK Idegennyelvi Szaknyelvoktató Központ, egyetemi nyelvtanár. Kutatási területe: történeti pszichológia, identitáskonstrukciós folyamatok különös tekintettel a nemzeti identitásra, kvalitatív kutatáseljárások, nemzetiszocialista ideológia és propaganda

KOVÁCS KRISTÓF, Kaposvár Megyei Jogú Város Önkormányzata, ifjúsági referens, PhD hallgató, PTE BTK „Európa és a magyarság a 18–20. században” doktori program. Kutatási területe:  magyar karikatúratörténet a 20. század második felében

LÁSZLÓ JÁNOS, DSc, PTE BTK Pszichológiai Intézet és MTA TTK Kognitív Idegtudományi és Pszichológiai Intézet, egyetemi tanár. Kutatási területe: szociálpszichológia

LÉNÁRT ANDRÁS, PhD, OSZK – 1956-os Intézet, munkatárs. Kutatási terület: oral history, 1956-os forradalom, holokauszt, turizmus

LÉNÁRT T. ANDRÁS, PhD, Szegedi Tudományegyetem, Hispanisztika Tanszék, egyetemi tanársegéd. Kutatási területe: spanyol és latin-amerikai történelem; film és történelem viszonya; magyar-spanyol kapcsolatok

LENGVÁRI ISTVÁN, főlevéltáros, PTE Egyetemi Levéltár, igazgató. Kutatási területe: 19–20. századi magyar társadalomtörténet

LENGYEL TÜNDE, kandidátus, Szlovák Tudományos Akadémia Történtettudományi Intézete, Kora újkori osztály, Pozsony, osztályvezető. Kutatási területe:  16–17. század művelődéstörténete, családi élet, nők története

MAJOROS ISTVÁN, MTA doktora, ELTE BTK, Új-és Jelenkori Egyetemes Történeti Tanszék,  tanszékvezető egyetemi tanár. Kutatási terület: nemzetközi kapcsolatok, 19–20. század; Európa összehasonlító története a 19. században

MALÉTH ÁGNES, PhD hallgató, SZTE BTK Középkori Egyetemes Történeti Tanszék; Université d’Angers ED SCE CERHIO Belvedere Meridionale (angol nyelvi lektor). Kutatási területe: Az Anjou-kori Magyarországi nyugati külpolitikájának fejlődése: az avignoni pápaság, Franciaország és a Német-római Császárság (1301–1342)

MOLNÁR JUDIT, kandidátus, Szegedi Tudományegyetem Állam- és Jogtudományi Kar Politológiai Tanszék, habilitált egyetemi docens. Kutatási területe: a magyarországi zsidóság története a 20. században, a csendőrség története

OLASZ LAJOS, PhD, Szegedi Tudományegyetem Juhász Gyula Pedagógusképző Kar, egyetemi adjunktus. Kutatási területe: a Horthy-korszak politikatörténete, a második világháború hadtörténete

ORMOS MÁRIA, az MTA rendes tagja, PTE BTK Modernkori Történeti Tanszék, professor emerita. Kutatási területe: 19-21. századi egyetemes és magyar történelem, eszmetörténet, historiográfia

PAKSY ZOLTÁN, PhD, Zala Megyei Levéltár, főlevéltáros. Kutatási területe: a politikai pártok és mozgalmak tevékenysége a dualizmus alatt és a két világháború között (kiemelten a konzervativizmus és a szélsőjobboldal), valamint a társadalom kapcsolatrendszere

PIHURIK JUDIT, PhD, SZTE BTK Történeti Segédtudományok Tanszék, egyetemi adjunktus. Kutatási területe: Horthy-korszak, Magyarország a második világháborúban, a Magyar Királyi Honvédség tagjainak története a Rákosi- és a korai Kádár-korszakban

PÓK ATTILA, kandidátus, MTA Bölcsészettudományi Kutatóközpont Történettudományi Intézet, tudományos tanácsadó, igazgatói megbízott. Kutatási területe: 19–20. századi európai politika- és eszmetörténet

POLYÁK PETRA, PTE Egyetemi Levéltár, levéltáros. Kutatási területe: magyar felsőoktatás, történelemtanár-képzés 1945 és 1956 között

PÓTÓ JÁNOS, PhD, Magyar Tudományos Akadémia Bölcsészettudományi Kutatóközpont Törté-nettudományi Intézet, témacsoport-vezető. Kutatási területe: 19–20. századi művelődés- és társadalomtörténet

PÜSKI LEVENTE, PhD, Debreceni Egyetem, Történelmi Intézet, egyetemi docens, Kutatási terület: politikai intézményrendszer a Horthy-korszakban, arisztokrácia a Horthy korszakban

SZILÁGYI MARIANN, PTE Egyetemi Könyvtár Történeti Gyűjtemények Osztálya, könyvtáros. Kutatási területe: régi magyar és német nyelvű nyomtatványok, vizsgálatok a pécsi Klimo Könyvtárban

SZTANA-KOVÁCS ADRIENN, PTE Egyetemi Levéltár, levéltáros. Kutatási területe: Fejér megye 18. századi népesedéstörténete. 18. századi életmód és kultúrtörténet

TÓTH ESZTER ZSÓFIA, PhD, Magyar Nemzeti Levéltár Országos Levéltára, főlevéltáros. Kutatási területe: 1945 utáni társadalomtörténet, oral history, gender

UGRAI JÁNOS, PhD, Miskolci Egyetem Bölcsészettudományi Kar, habilitált egyetemi docens. Kutatási területe: 18–19. századi művelődés- és oktatástörténet

VARGA ZSUZSANNA, a történelemtudomány kandidátusa, ELTE BTK Új- és Jelenkori Magyar Történeti Tanszék, habilitált egyetemi docens, 1945 utáni agrártörténet

VONYÓ JÓZSEF, PhD, címzetes egyetemi tanár. Kutatási terület: 20. századi magyar politika- és társadalomtörténet, város- és helytörténet

ZSIDAI ÁGNES, ELTE, Állam-és Jogtudományi Kar Jog-és Társadalomelméleti Tanszék, habilitált egyetemi docens. Kutatási területe: az uralom legitimitása és legalitása; rendszerváltás és igazságtétel; a magyar jogbölcselet nagy alakjai

[1] Gyáni Gábor: Történetírásunk az évezred fordulóján. Századvég 18. (2000) ősz, 117–141. Az idézet az újraközlésből, a szerző Történészdiskurzusok c. kötetéből származik. L’Harmattan, Bp., 2002. 38.

[623] Star-Spangled Men: America’s Ten Worst Presidents. Touchstone, New York, 1998. 213–237.

[624] Patterson, James T.: Grand Expectations. The United States, 1945–1974. Oxford University Press, New York, Oxford, 1996. 719.

[845] Deák Antal, Erdélyi Gyula, Miklóssy István, Weszprémy Kálmán, Petrássevich Géza, Egan Lajos, Verhovay Gyula, Bartha Miklós, stb. nevét említhetjük. Vö. Gyurgyák János: A zsidókérdés Magyarországon. Osiris, Bp., 2001. 350–371.

[846] Ennek összefoglalását l. Hanák Péter: A másokról alkotott kép. In: Zsidóság a dualizmus kori Magyarországon. Szerk. Varga László, Pannonica, Bp., 2005. 170–189. A szerző hangsúlyozza, hogy a vicclapokban jelent meg először a zsidó karakterfigura prototípusa: „Vastag orr, hamiskás szem, sűrű szőrzet, széles ajak és széles mozdulatok, kezével is állandóan beszél, gesztikulál. Hétköznap sapkában, mellényben, mosolyogva, ünnepélyes alkalommal cilinderben, zakóban, felöltőben adja elő »tűnődéseit«. Ő az okos, a csavaros eszű, »rokonszenves« zsidó.” E cikkek és karikatúrák szerzői gyakran maguk is zsidók voltak.

[847] Ez a párhuzam egyébként arra is utal, hogyan alakult át a magyar társadalom gondolkodása az 1920-as évekre.