Nemzetközi jog

Szerkesztette:
Kende Tamás – Nagy Boldizsár – Sonnevend Pál – Valki László

Kiadja a

Wolters Kluwer Kft.

Budapest, 2014

1117 Budapest, Prielle Kornélia u. 21–35.

Telefon: (40) 464-565, +36 (1) 464-5656

Fax: +36 (1) 464-5657

E-mail: info@wolterskluwer.hu

Internet: www.wolterskluwer.hu

Felelős vezető: Tóth Gábor

Kiadásért felelős: dr. Takács Tibor

A kiadványok szerkesztéséért felelős: dr. Szabó Marianna

Felelős szerkesztő: dr. Izsák-Somogyi Katalin

Műszaki kiemelt főmunkatárs: Schuller Krisztina

Műszaki szerkesztők: Kerek Imréné, Szász Zoltán

Fedélterv és tördelés: Wolters Kluwer Kft. DTP-csoport

ISBN 978 963 295 383 0

Termékkód: YEB1447

Kiadványaink megtekinthetőek és megvásárolhatóak szakkönyvesboltunkban
a Kiadó címén, továbbá a www.complex.hu portálon.

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás és a mű bővített, illetve rövidített változatának kiadási jogát is.

A Kiadó írásbeli hozzájárulása nélkül sem a teljes mű, sem annak bármely része semmiféle formában (fotokópia, mikrofilm vagy más hordozó) nem sokszorosítható.

Szerkesztők: Kende Tamás, Nagy Boldizsár, Sonnevend Pál, Valki László

Szerzők:

Dunay Pál (6/II., 27., 38. fejezet)

Hoffmann Tamás (5., 6/I., 25., 37. fejezet)

Jeney Petra (8/I–VI., VIII–IX. fejezet)

Kajtár Gábor (12., 13., 34., 35. fejezet)

Kardos Gábor (1., 8/VII., 21/I–V.,VII., 22., 31. fejezet)

Kende Tamás (11., 14., 15., 16., 20., 29. fejezet)

Lattmann Tamás (7., 21/V–VII., 26., 28., 37. fejezet)

Mink Júlia (21/V., VII. fejezet)

Nagy Boldizsár (9., 17., 18., 19., 24., 30., 32/I., III. fejezet)

Sonnevend Pál (10., 23., 32/II. fejezet)

Valki László (2., 3., 4., 33., 36. fejezet)

A borítón megjelenő kép Sebastiao Salgado: Walking on what to be used Lake Fagubine, Mali 1985 című alkotása.

© dr. Dunay Pál, dr. Hoffmann Tamás, dr. Jeney Petra, dr. Kajtár Gábor, dr. Kardos Gábor, dr. Kende Tamás, dr. Lattmann Tamás, dr. Mink Júlia, dr. Nagy Boldizsár, dr. Sonnevend Pál, dr. Valki László, Budapest, 2014

© Wolters Kluwer Kft., Budapest, 2014

© Sebastiao Salgado / Amazonas / nbpicture

A Wolters Kluwer Kft. az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének a tagja.

Előszó

Az Eötvös Loránd – korábban Pázmány Péter – Tudományegyetem Nemzetközi Jogi Tanszékén 1945 óta nem készült önálló tankönyv a joghallgatók számára. A hatvanas évek eleje óta kiadott, többszerzős tankönyveket minden magyarországi jogi karon használták. Az első önálló tankönyvvel a hetvenes években a Marx Károly Közgazdaságtudományi Egyetem jelentkezett. A rendszerváltozás után a hazai karok professzorai több kiváló tankönyvet jelentettek meg, mi pedig a brit Malcolm N. Shaw terjedelmes kötetét fordítottuk le és adtuk a joghallgatók kezébe. Néhány évvel ezelőtt a jogi kari politológusoknak írtunk először „saját” tankönyvet Kardos Gábor és Lattmann Tamás szerkesztésében.

E munka tapasztalatait felhasználva határoztuk el, hogy három egykori munkatársunk, illetve tanítványunk közreműködésével készítünk egy olyan tankönyvet, amely az ELTE jogászképzésében és – reményeink szerint – a szakmai munkában is hasznosítható lesz, és amely több évtizedes tanszéki együttműködésünk során kialakult közös szemléletünket tükrözi.

Egyebek között az volt a célunk, hogy bemutassuk a nemzetközi jog fejlődésének újabb fejleményeit. Mitől új egy tankönyv? Egyfelől attól, hogy a közelmúlt eseményeire is reflektál, az olvasó tehát egyaránt megtalálja benne az Emberi Jogok Európai Bírósága friss ítéleteit vagy a Biztonsági Tanács legújabb döntéseit. Másfelől attól, hogy azokra a korunkat jellemző kérdésekre is kitér, amelyekre még nincs kikristályosodott szakmai válasz, de amelyekkel végzett hallgatóink a gyakorlatban majd találkoznak, legyen szó mondjuk a menekültek visszaküldésének tilalmáról vagy a terrortámadások elleni védekezés megengedett és tiltott eszközeiről.

A szerkesztett kötetek az egyszerzősökkel szemben előnyben és hátrányban is vannak. Előnyük, hogy nem igényelnek polihisztorokat, hiszen minden fejezetet olyan, az adott témát kutató és oktató szakember írhat, aki nem a meghatározott fejezet megírása kedvéért mélyül el az anyagban. Hátrányuk ugyanakkor az egyes fejezetek gondolatmenetének, stílusának különbözősége. A szerkesztők mindent elkövettek ugyan annak érdekében, hogy közelítsék a szerzők nyelvezetét, az egyéni hangvételen azonban nem akartak változtatni.

Ez a könyv elsősorban tankönyv, ezért csak a legfontosabb utalásokat tettük lábjegyzetbe, a teljesebb értékű szakmai, tudományos apparátust a terjedelmi korlátokra tekintettel elhagytuk. Az egyes kérdések iránt érdeklődőket gazdag irodalomjegyzék, jogesetmutató, tárgy- és névmutató segíti a továbblépésben.

Az utóbbi években azt tapasztaljuk, hogy a vizsgákra számos hallgatónk csak rövid, házilagos kivitelezésű, kilúgozott jegyzetből készül. Reményeink szerint ez a kötet felismerteti velük azt, hogy egy tankönyv nemcsak gazdagabb, hanem használhatóbb tudást adhat, mint a hallgatók által készített „képregények”.

Tudatában vagyunk annak, hogy közös munkánknak bőven lehetnek gyermekbetegségei. Kollégáinkat és diákjainkat ezért arra bíztatjuk, hogy osszák meg velünk bíráló észrevételeiket, mert bízunk abban, hogy előbb-utóbb sor kerül a második kiadás megjelentetésére is.

2014. február 15.

Kende Tamás, Nagy Boldizsár, Sonnevend Pál, Valki László

I. RÉSZ

A nemzetközi jog fogalma, története, sajátosságai

1. fejezet

A nemzetközi jog fogalma, története

I. A nemzetközi jog fogalma

1

A nemzetközi jog azoknak a kötelező normáknak az összessége, amelyeket az államok és a jogalkotásra felhatalmazott nemzetközi szervezeteik a közöttük fennálló kapcsolatok, továbbá meghatározott, államokon belüli viszonyok szabályozására együttesen alkotnak. A nemzetközi jog magatartási előírásokat állapít meg a nemzetközi jog alanyai (államok, nemzetközi szervezetek és bizonyos körben a magánszemélyek) számára. A normák csak akkor kötelezik a jogalanyokat, ha azokat az utóbbiak a nemzetközi jog által szabályozott formában elfogadták (ez alól csak az általános szokásjogi normák képeznek kivételt, amelyek egy adott normát következetesen ellenző államot leszámítva minden államra kötelezőek). Általában nem kötelezőek az államokra a politikusok nyilatkozatai és állásfoglalásai, továbbá a nemzetközi szervezetek határozatai sem, kivéve, ha az utóbbiakat a nemzetközi szervezetet létrehozó egyezmény kötelezőnek minősíti.

2

A nemzetközi jogon voltaképpen közjogot kell értenünk, amit meg kell különböztetni a nemzetközi magánjogtól. Az utóbbi az államon belül alkotott szabályokat jelent, van tehát magyar vagy osztrák nemzetközi magánjog. Ezek a normák olyan, a természetes és jogi személyekre vonatkozó szabályok, amelyek egy másik állam jogára utalnak valamely kapcsolódó elv segítségével, amelyet alkalmazni fognak azoknak a vagyoni, család- és munkajogi jogviszonyoknak az esetében, amelyekben külföldi elem van (például a kölcsönügyletben az egyik fél külföldi). A nemzetközi közjogi jogviszony olyan államközi jogviszony, amely közhatalmi jellegű. Ha az állam gabonát ad el egy másik államnak, akkor nem a közhatalom birtokosaként jár el. Ilyenkor bár formailag két szuverén köt szerződést, a közöttük létrejövő jogviszony tartalmi értelemben magánjogi jellegű. Ha azonban az állam a szuverenitása átruházásának szándékával eladja területe egy részét egy másik államnak (Franciaország például a 19. század elején eladta a mai területénél lényegesen nagyobb Luisiánát az Egyesült Államoknak), akkor a főhatalom birtokosaként cselekedett, mert az államiság egy attribútumáról rendelkezett, egy valódi nemzetközi közjogi jogviszony keretében.

3

A nemzetközi jog létrejöttének előfeltételei a következők:
a) Egymástól elkülönült államok (hatalmi struktúrák, jogrendszerek) tartós létezése.
b) Az államok között meghatározott intenzitású kapcsolatrendszer kialakulása.
c) a kapcsolatok fenntartásához és azok nemzetközi jogi szabályozásához fűződő állami érdekek megjelenése.

4

Ami az a) pontban említett feltételt illeti, noha a mai értelemben felfogott, teljes területük felett szuverén hatalmat gyakorló államok rendszere csupán az 1648-ban kötött vesztfáliai békét (148) követően alakult ki, a nemzetközi jog története az ókorban kezdődött. Ennek oka az, hogy az első, nem a mai értelemnek megfelelő államalakulatok, elkülönült hatalmi struktúrák ekkor jöttek létre és a közöttük lévő kapcsolatok szokásjogi és szerződési szabályok kialakulásához vezettek.

5

Az ókori, középkori és újkori uralkodók, vezérek, diktátorok persze gyakran éppen ennek az elkülönültségnek a felszámolására törekedtek, amikor más népek és területek meghódításával birodalmakat hoztak létre. Az egyidejűleg létező birodalmak egymás közötti kapcsolatait szintén nemzetközi jogi normák szabályozták. Egyes birodalmak azonban az ókorban olyan hatalmasokká váltak, hogy az akkoriban ismert és belátható világ túlnyomó részét, sőt akár egészét is magukban foglalták. Ilyenkor természetesen nemzetközi jogi normák sem alakulhattak ki. A birodalmak egyes részei közötti kapcsolatokat belső államjog, illetve az alkotmányjog szabályozta.

6

A nemzetközi kapcsolatok és a nemzetközi jog történetét az első ókori államalakulatok megjelenése óta egészen a 20. század közepéig az elkülönülés és – a legtöbb esetben erőszakos úton végbemenő – egyesülés, illetve egyesítés szakadatlan váltakozása jellemezte. Az elkülönülés csak addig maradhatott fenn, amíg egy-egy állam elég erőssé vált ahhoz, hogy a többit egy egységes államba, birodalmi formációba kényszerítse. A nemzetközi jog fejlődésének ezért kedvezett például az ókori görög vagy a reneszánsz itáliai városállamok együttélése és a vesztfáliai béke (148) utáni időszak, ellentétben a Római Birodalom egy évezredes fennállásának korszakával. Most, a 21. század elején minden kutató elképzelhetetlennek tart egy erőszakos úton végrehajtott egyesítést (ez mellesleg az erőszak 20. században kimondott teljes tilalmával is összeegyeztethetetlen lenne). A legtöbben azt is valószínűtlennek látják, hogy a békés úton fejlődő európai integráció a belátható jövőben egy új, nagy kiterjedésű föderatív állam megalakulásához vezetne.

7

Ami a b) pontban említett feltételt illeti, az ókorban az egymástól elkülönült és földrajzilag távol fekvő államok között a nagy távolságok miatt nem alakultak ki politikai vagy kereskedelmi kapcsolatok, és nem is háborúztak egymással. Egyes alakulatok továbbá nem tudtak egymás létezéséről. A nemzetközi jogi szabályozás igénye akkor állt elő, amikor az államközi kapcsolatok intenzitása elért egy meghatározott szintet (ez sajátos módon akár fegyveres összecsapásokban is megnyilvánulhatott).

8

A c) pontban említett feltétel arra utal, hogy az államközi kapcsolatok kellő intenzitásának kialakulása önmagában természetesen kevés a nemzetközi jogi normák létrejöttéhez. Az érintett államok uralkodóinak – később kormányzatainak – azt is fel is kell ismerniük, hogy valamilyen szempontból érdekük fűződik kapcsolataik fenntartásához és azok szabályozásához, illetve háborús konfliktusaik megoldásához.

9

Erre a felismerésre azonban az államok igen nehezen jutnak, és akkor sem feltétlenül egy időben. Már ez a tényező is igen lassúvá teszi a nemzetközi jogalkotást. A nemzetközi jog normái egyébként a gyakorlatban nem tükrözik egyformán valamennyi részes állam érdekét. A nemzetközi jogalkotás során ugyanis a nagyobb befolyási potenciállal rendelkező államok könnyebben tudják érvényesíteni az érdekeiket, mint mások. A materiális értelemben vett egyenlőtlenséget csak részben képes ellensúlyozni a jogegyenlőség – ma már kötelezően figyelembe veendő – elve.

II. A nemzetközi jog története

A) Az ókor

10

Az ókorban főként az egymástól elkülönült, de hasonlóan fejlett civilizációkhoz tartozó államok érintkezése vezetett a nemzetközi jogi szabályok kialakulásához. Így volt ez Mezopotámiában és a Közel-Kelet más részein, továbbá a Földközi-tenger középső és keleti medencéjében, elsősorban Hellászban. Ebben a térségben már élénk volt az államalakulatok közötti diplomáciai érintkezés, az uralkodók egy-egy alkalommal követeket küldtek egymáshoz, valamint a határkijelölő, alávetési, szövetségi és békeszerződéseket, továbbá érdekszférákat kijelölő megállapodásokat kötöttek.

11

Az első ismert – határkijelelő és vízforrásokat elosztó – szerződést két mezopotámiai városállam, Umma és Lagas kötötte i. e. 3000 körül. Átfogó együttműködési szerződést írt alá az i. e. 13. században Egyiptom és a Hettita Birodalom, amely kiterjedt a hűtlen és a másik államalakulat területére menekült alattvalók kiadatására, valamint a befolyási övezetek elhatárolására. Az antik görög poliszok szövetségi szerződéseket kötöttek a szent helyek védelmére és a kölcsönös védelemre, emellett gyakran vették igénybe a választott bíráskodás intézményét is. Kapcsolatukban megjelent a tiszteletbeli konzul intézményének előképe, míg a tengerjog szabályait a Lex Rhodia foglalta össze.

12

Az ókori államalakulatok a legkevésbé sem tekintették egymás létét állandónak és megváltoztathatatlannak, sőt törekvéseik a legtöbbször éppen a másik hatalmának visszaszorítására, hadseregének legyőzésére, kincseinek elrablására, rabszolgaszerzésre, területeinek meghódítására irányultak. Ebben a korban természetesnek tekintették a – rendszerint kegyetlen eszközökkel folytatott – háborúskodást, ezért a békeszerződéseket gyakran meghatározott időre kötötték.

13

Az államközi kapcsolatok történetét a birodalmak alapításának és felbomlásának sora jellemezte. Számos uralkodó elsődleges célja az akkor ismert és belátható világ meghódítása volt, így jött létre például Mezopotámiában és a környező térségekben az akkád, a babiloni, a perzsa, az asszír és a Nagy Sándor által alapított makedón birodalom. A birodalmak létrejötte nem kedvezett a nemzetközi jog fejlődésének. Amíg például az antik Róma egyike volt a Földközi-tenger partján elterülő városállamoknak, addig széles körű kapcsolatokat alakított ki másokkal, és kész volt azok közös szabályozására is. Amikor azonban fokozatosan kiterjesztette az uralmát más területekre, egyetlen hatalmas birodalomba olvasztva a Mediterráneumot, majd az európai és az ázsiai kontinens más részeit is, nem volt szüksége többé államközi kapcsolatokra. Sajátos módon míg a „római jog” a birodalmon belül rendkívüli fejlődést ért el, és megteremtette a modern polgári jog alapjait, addig a nemzetközi jog fejlődése félbeszakadt. Rómának ugyanis egy idő múlva már nem volt kivel szerződnie. Róma egyébként tudott a másik két nagy birodalom, a kínai és az indiai létezéséről, sőt hármójuk között szórványos kereskedelmi kapcsolatok is kialakultak, ezek azonban nem váltak olyan intenzívekké, hogy szabályozást igényeltek volna. Az európai és az ázsiai hatalmak ugyanakkor nem tudtak az amerikai földrészen azonos korokban lejátszódó eseményekről – például az Azték Birodalom megalakulásáról –, fejlődésük tehát egymástól teljesen függetlenül alakult.

14

A Római Birodalomban született meg az örök és egyetemes természetjog koncepciója, amely mintegy az általános törvényszerűségek összefoglalójaként tartalmazta a népek (emberek) jogát, a jus gentiumot. Ez utóbbi nem államközi jogot, hanem a mai idegenjognak, illetve nemzetközi magánjognak megfelelő szabályokat foglalta magában. Jelentőségét az adta, hogy ebből az elnevezésből fejlődött ki a nemzetközi jog fogalma (a német nyelvben mai is a Völkerrecht, azaz a népek joga elnevezést használják). A római jog és tudós művelőinek munkái a későbbiekben – analógia útján – inspiratív forrásként szolgáltak a nemzetközi jog, ezen belül különösen a nemzetközi szerződések joga fejlődéséhez.

B) A középkor

15

A birodalomalapítási törekvések a Római Birodalom felbomlása után sem lankadtak. Mint Gajzágó László írta: „a római világbirodalom saját bomlása után a nemzetközi vonatkozások tekintetében is az ő egyhatalmi rendszerét és az abban való gondolkodást örökítette át… még további egyezer évre szólóan utódaira is. Ez tehát az egyhatalmi rendszerben való gondolkodásnak az emberiség történetében összesen több mint kétezer éves uralmát jelenti.”1

16

A birodalom keleti felében létrejött a Bizánci Birodalom, Nyugaton pedig a Frank Birodalom, amely Nagy Károly alatt érte el legnagyobb kiterjedését. A kontinens közepén a Német-római Birodalom vált meghatározó hatalmi alakulattá. Az indiai szubkontinens egészén vagy jelentős részein újabb birodalmak létesültek, amelyek aztán felbomlottak, és más alakzatoknak adták át a helyüket. A 12. században alakult meg a világtörténelem legnagyobb kiterjedésű, bár viszonylag rövid életű államalakulata, a Mongol Birodalom. A középkorban jöttek létre Európában a feudális rend tartósan fennmaradó államai is, nevezetesen az angol, a francia, a spanyol, a portugál, a magyar és a lengyel királyság, valamint a Kijevi Nagyfejedelemség.

17

A feudális korszak nem kedvezett az egymástól elkülönült alakzatok közötti viszonyok – és így a nemzetközi jog – fejlődésének. Az egyes hűbéri egységek között létrejöttek ugyan bizonyos kapcsolatok, ezek egy részét szabályozás alá is vonták, a folyamat mégis inkább a belső jog változásaira emlékeztetett, amelyet bonyolult alá-fölérendeltségi viszonyok határoztak meg. Az akkori rendszert a biztonság és a stabilitás teljes hiánya jellemezte. Az egyes szereplők az állandó változás állapotában voltak – létrejöttek, eltűntek, majd ismét felbukkantak, határaik folytonosan módosultak. Mivel a föld volt a középkori termelés, a gazdagság és a hatalom alapja, a politikai törekvés szüntelenül a területek, birtokok növelésére irányult.

18

A középkori Európát az egyházi és világi hatalom, azaz a pápa és a császár irányában egyaránt fennálló kettős lojalitás rendje jellemezte, amelybe – legalábbis elvben – hierarchikusan tagozódtak be az államalakulatok. A pápaság és a császárság hosszú évszázadokon keresztül küzdött egymással a hegemónia megszerzéséért. Mindkettő a keresztény világ legfőbb urának tartotta magát, de egyiküknek sem sikerült valódi központi hatalmat létrehoznia.

19

A jogi gondolkodásban a nemzetközi kapcsolatokra vonatkozó szabályok még nem különültek el az általános jogi normáktól és a természetjogtól. A háborúindítást semmilyen jogi norma nem tiltotta. Európában azonban a katolikus egyház szerint tilos volt az ellenségeskedés a böjti időszakban és az egyházi ünnepek idején (treuga Dei, Isten békéje). Korlátozó tényezőként jelent meg az igazságos háború eszméje is. Az ókori filozófusok nyomán először Szent Ágoston fejtette ki a 4. században azt, hogy csak az a háború lehet igazságos, amelyet Isten parancsára, önvédelemből vagy valamilyen jogsértés megtorlása céljából indítottak meg. Kilenc évszázaddal később hasonló nézetet fogalmazott meg Aquinói Szent Tamás, majd a két spanyol szerzetes, Francisco Suarez és Francisco Vitoria, végül pedig Hugo Grotius is, akik a kritériumok között az erkölcsi értelemben vett jó szándékot, az arányosságot és a siker reális esélyét is megemlítették, hozzátéve, hogy a háború indítására csak végső esetben (ultima ratio) kerülhet sor.

20

A hadviselés kegyetlenségét a lovagi szellem lett volna hívatva korlátok közé szorítani. A pápa a 11. századtól világi hatalmának részeként döntőbíróként lépett fel az uralkodók jogvitáiban. A 14. században megjelentek az első állandó követek, a diplomaták többsége azonban még utazó követ volt. A konzulátusok elődjeiként létrejöttek a kereskedők érdekeit védő intézmények, amelyeket például a Hanza-szövetség hozott létre harmadik országokban. A kor felfogása szerint a nem keresztény, „hitetlen” népekkel, így például a szaracénokkal kötött megállapodások nem álltak a pacta sunt servanda (a szerződéseket be kell tartani) római jogi eredetű elvének hatálya alatt. A többoldalú nemzetközi normák a szokásjogban jelentek meg. Viszonylag fejlett regionális hajózási, kereskedelmi és hadi tengerjogi szabályok alakultak ki. Ilyenek voltak például az oléroni szokásjogi szabályok, amelyek egy Vizcayai-öbölben található kis szigetről nyerték a nevüket, tartalmukat pedig az ottani bírósági döntések alkották.

C) Az újkor

1. A felfedezések korától a francia forradalomig

21

Az amerikai kontinens felfedezése (1492), majd a reformáció (1517-től), amely a keresztény egyház és hit egységének felbomlását eredményezte, alapvető változásokat hozott az európai államrendszerben, és elvezetett a mai értelemben vett nemzetközi jog megszületéséhez.

22

A harmincéves háborút 1648-ban lezáró vesztfáliai béke után a német-római császári hatalom puszta címmé vált. A teljes területük felett kizárólagos, központosított főhatalmat és erőszak-monopóliumot gyakorló államok rendszere vált uralkodóvá, amelyek között már nem álltak fenn alá-fölérendeltségi viszonyok.

23

Birodalmak azonban továbbra is léteztek, sőt újak is születtek, például gyarmati hódítások révén. Az első gyarmatbirodalmakat a felfedezések korában a portugálok és a spanyolok alapították, túlnyomórészt Amerikában, őket azután más földrészeken az angolok, franciák, hollandok, majd a poroszok, illetve németek követték. Bár a dél-amerikai spanyol és portugál gyarmatok többsége már a 19. század elején felszabadult, a gyarmatosítás Afrikában, Ázsiában és a Csendes-óceáni térségben tovább folytatódott, és a 19. században érte el a tetőpontját. Az első világháborút megelőző években gyarmat volt a Föld lakott területeinek 67 százaléka, amelyen a világ akkori népességének 56 százaléka, 930 millió ember élt.

24

Más uralkodók „folytatólagos” gyarmatbirodalmakat hoztak létre, hatalmukat ugyanis mindig egy-egy szomszédos területre terjesztették ki. A török szultánok – akik még a 14. században láttak hozzá az ország gyarapításához – megteremtették az Oszmán Birodalmat, amely a 17. század végére érte el legnagyobb kiterjedését. A birodalom azonban a következő két évszázadban zsugorodni kezdett, majd az első világháború egyik következményeként fel is bomlott.

25

Ami a nemzetközi jog fejlődését illeti, a növekvő kalandozási, kereskedelmi és hódítási kedv megnövelte az államok közötti összeütközések esélyét, és szükség volt a területszerzés jogcímeinek tisztázására. A keresztény egység megbomlása következtében az immár szuverén államok konfrontációját nem mérsékelték a természetjogi elvek, mivel nem tartalmaztak a gyakorlatban alkalmazható részletszabályokat.

26

A 15. század végétől láttak napvilágot azok az elméleti munkák, amelyek az államközi normákat elkülönítették az államokon felülinek tekintett természetjogi szabályoktól. A nemzetközi jog első művelői spanyol, főként a salamancai egyetemen tanító szerzetesek voltak, akik olyan kérdéseket vitattak meg, hogy vajon joga volt-e a pápának felosztani az újonnan felfedezett tengeri és szárazföldi területeket Spanyolország és Portugália között, vagy a hit terjesztése mennyiben teszi jogszerűvé a hódításokat. Franciscus de Vitoria (1492–1546) úgy foglalt állást, hogy a hit és a civilizáció terjesztése ugyan jogszerű alapja a hódításnak, de annak során tiszteletben kell tartani az őslakosok életét és tulajdonát.

27

A holland Hugo Grotius műve a háború és béke jogáról (De jure belli ac pacis, 1625) jól mutatja, hogy abban az időben a béke és a háború a formálódó európai nemzetállamok együttélésének két egyenrangú állapota volt. A mű a természet rendjéből az ész segítségével levezethető örök elvek mellett tárgyalta az államokba szerveződött népek akaratából létrejött tételes nemzetközi jogi szabályokat is. Grotiustól származik az a felfogás, amely a követek és a követségi épületek immunitását a területenkívüliség fikciójával magyarázza. Grotius egy korábbi könyvében (De Mare Liberum, 1609) a tengerek szabadsága mellett szállt síkra, és ez az elv a gyakorlatban is uralkodóvá vált.

28

Az Európában végbement gazdasági‒társadalmi‒politikai fejlődés nyomán a kontinens államai közötti kapcsolatokat szabályozó normák váltak később a mai globális nemzetközi jog alapjává. A német vallási küzdelmek vezettek a fejedelmi vallásszabadság – cuius regio, eius religio (aki a főhatalmat gyakorolja, az határozza meg a vallást) elv – meghirdetéséig (augsburgi vallásbéke, 1555), míg a harmincéves háborút lezáró vesztfáliai béke már a valódi (egyéni) vallásszabadságot garantálta, és kimondta a nemzetközi folyókon történő szabad hajózás elvét is.

29

Az 1648-tól a 20. század elejéig, az első állandó katonai szövetségek létrejöttéig terjedő időszakban a hatalmi egyensúly elve korlátozta a háborúkat. E szerint az elv szerint a többi hatalom újra és újra megakadályozza, hogy valamelyik európai nagyhatalom átfogó birodalmat hozzon létre. Az elv belekerült a spanyol örökösödési háborút lezáró utrechti békeszerződésbe (1718) is. A harmincéves háború iszonyú szenvedései és polgári áldozatainak nagy száma a háborút a hadseregekre korlátozó és a polgári lakosságot kímélő, úgynevezett metodikussághoz (a hadviselési formák és szabályok viszonylagos tiszteletéhez) vezetett a hadviselésben. Ugyancsak ekkor születtek meg béke idejére a barátsági, kereskedelmi és hajózási szerződések, amelyek garantálták a nemzetközi kereskedelem fenntartását.

2. A francia forradalomtól az első világháborúig

30

Az 1789-es francia forradalom nagy hatással volt a nemzetközi jog fejlődésére is, mindenekelőtt azzal, hogy deklarálta az alapvető emberi jogokat. A forradalomban immár nem az abszolút uralkodó, hanem a nemzet szuverenitásának tiszteletben tartásáról beszéltek, emellett megfogalmazták a belügyekbe való beavatkozás tilalmát és az államok egyenlőségének elvét is. Hosszabb időnek kellett azonban még eltelnie ahhoz, hogy ezek az elvek az általános nemzetközi jog részévé váljanak.

31

A forradalmat követő időszakban Napóleon szintén „folytatólagos”, kontinensnyi méretű birodalmat akart létrehozni. Hódító hadjáratai során elfoglalta Rómát, Bécset, Berlint, Madridot, Lisszabont és Moszkvát, uralmát azonban nem volt képes stabilizálni. Az orosz cárok sem a tengerentúlon igyekeztek gyarmatokat szerezni, hanem saját határaik mentén. A 19. század végére az Orosz Birodalom már egy Varsótól és a Balti-tengertől a Kaszpi-tengerig és a Csendes-óceánig terjedő, hatalmas térséget foglalt magában. A birodalom az első világháborúban vesztett ugyan területeket, a megrázkódtatásokat – köztük az 1917-es forradalmat – azonban lényegében túlélte. A Habsburgok a spanyol örökösödési háborúban (1701‒1713) elvesztették ugyan nyugati területeiket, a 19. században azonban Közép-Európában méretes birodalom felett uralkodtak, amely – az oszmánhoz hasonlóan – szintén az első világháború következményeként bomlott fel.

32

Ami a gyarmatokkal kapcsolatos nemzetközi jogi felfogást illeti, az európai hatalmak a kontinensen kívüli világ nagy részét szabadon meghódítható terra nulliusnak, azaz uratlan területnek tekintették, amelyet a gyarmatosítás ideológiája szerint a civilizáció terjesztése érdekében lehetett leigázni. A brit gyakorlat szerint a „zászló követte a kereskedelmet”, azaz először a kereskedőtársaságok hoztak létre informális gyarmatokat, amelyek státusát a később érkező hadsereg és közigazgatási apparátus szentesítette. A „bennszülöttekkel” kötött szerződéseket az európai hatalmak nem tekintették magukra nézve kötelezőnek, mivel a bennszülött uralkodók és entitások – néhány kivételtől eltekintve – nem voltak a nemzetközi közösség tagjai. 1884–1885-ben a berlini Kongó-konferencián határozták meg azokat a kritériumokat (például a tényleges birtokbavétel és a közigazgatás kiépítésének kötelezettségét), amelyek alapján az európai hatalmak elismerték egymás afrikai hódításait.

33

Ebben a korszakban az államközi kapcsolatok jogi szabályozásának jelentős részét nemzetközi kongresszusokon dolgozták ki. A napóleoni háborúkat 1814–1815-ben lezáró bécsi kongresszus az európai egyensúly helyreállítását, ennek érdekében pedig a német széttagoltság fenntartását, továbbá a legitim uralkodóházak hatalmának restaurálását tűzte ki célul. A nagyhatalmak e célok érdekében hirdették meg az uralkodói legitimitás és a beavatkozás elvét, amelyet számos esetben – így a magyar, a nápolyi, a szardíniai vagy a spanyol forradalom leverésekor – gyakoroltak is. A Napóleonnal szemben koalíciót alkotó feudális hatalmak Szent Szövetsége még a latin-amerikai gyarmatok függetlenné válásakor is fegyveres beavatkozást tervezett. Az utóbbi kapcsán hirdette meg 1823-ban az Amerikai Egyesült Államok elnöke, Monroe, a róla elnevezett doktrínát. Ennek értelmében „Amerika az amerikaiaké”, és Washington minden, az amerikai kontinens államai ellen irányuló külső beavatkozást a saját biztonsága elleni lépésnek tekint, viszont ő sem avatkozik Európa ügyeibe. Ez utóbbi tételhez az amerikaiak 1917-ig tartották magukat.

34

Ebben a korszakban az európai államok közössége jelentette a nemzetközi közösséget, amely azután az Egyesült Államokkal, majd a latin-amerikai államokkal bővült. Magát a nemzetközi jogot is „európai közjognak” nevezték. Az államiságot keletkeztető tényezőnek a civilizáltságot tekintették, így a nemzetközi közösség tagjainak ismertek el egyes olyan Európán kívüli, civilizáltnak tekintett államokat, amelyeket nem tudtak meghódítani, ilyen volt Japán vagy Sziám (a mai Thaiföld). Az államok elismerését feltételhez kötötték, így például az orosz–török háborút lezáró, a balkáni kérdéssel foglalkozó 1878. évi berlini kongresszus határozata szerint csak akkor ismerhetők el az akkor függetlenné vált államok, ha azok garantálják a vallásszabadságot.

35

E kort jellemzi továbbá, hogy a nagyhatalmak 1841-ben jogellenessé nyilvánították a rabszolga-kereskedelmet, 1856-ban eltiltották az állami kalózlevelek (kalózkodási engedélyek) kiadását, 1864-ben pedig aláírták a szárazföldi háborúk szabályairól rendelkező egyezményt. Humanitárius erőfeszítéseknek is tekinthetők a valójában inkább geopolitikai alapú, a nagyhatalmak által kötött úgynevezett humanitárius intervenciók, amelyek hivatalos célja a görög polgári lakosság védelme volt a hatalmat gyakorló török hatóságok atrocitásaival szemben. Az államok közötti kapcsolatok intenzívebbé válása és a technika fejlődése elvezetett az első állandóan működő nemzetközi szervezetek megalapításához. 1865-ben létrejött a Nemzetközi Távíró Egyesület, 1874-ben pedig az Egyetemes Posta Egyesület.

36

A háborúindítás joga ugyan továbbra is korlátlan volt, fellendült azonban – elsősorban az Egyesült Államok és az Egyesült Királyság között – a választottbíráskodás útján történő vitarendezés. A két állam közötti úgynevezett Alabama-döntés (1872) sikeres konfliktusrendezése más államokat is arra bátorított, hogy vitás ügyeikben választott bíróságokat vegyenek igénybe. 1899-ben és 1907-ben Hágában békekonferenciát tartottak, és több olyan egyezményt fogadtak el, amelyek korlátozni, illetve humanizálni próbálták az erőszak alkalmazását. A második konferencián elfogadott Drago-Porter egyezmény értelmében például a magánkövetelések behajtására tilos volt háborút indítani, kivéve, ha az érintett állam kivonta magát a választottbírósági eljárás alól, illetve annak ítéletét nem hajtotta végre.

37

A 19. században a nemzetközi jogban a pozitivista szemlélet vált uralkodóvá. A polgárságnak ugyanis szilárd, rendezett, áttekinthető jogrendszerre volt szüksége a nemzetközi kapcsolatokban is. Ekkor már egyre nagyobb számban álltak a rendelkezésére azok a nemzetközi szerződések, amelyeket a stabilizálódott nemzetállamok kötöttek egymással. A polgárság a jog uralmában kezdett hinni, és képviselői komoly erőfeszítéseket tettek a pozitív jognak és intézményeinek a fejlesztésére. A kor nemzetközi jogászai már nem azt próbálták felderíteni, hogy az államoknak miként kellene viselkedniük a nemzetközi kapcsolatokban, hanem hogy melyek azok a normák, amelyeket ténylegesen követniük kell. Fő feladatuknak a nemzetközi szerződések összegyűjtését, a szokásjog jogintézményeinek elemzését, helyes tartalmuk feltárását tekintették. Bluntschli (1808–1881) svájci nemzetközi jogász a nemzetközi jog kodifikációjának elősegítése végett a nemzetközi jog anyagát törvénykönyvszerűen egybeszerkesztette. Martens (1845–1909) észt nemzetközi jogász, a cári Oroszország legkiválóbb szakembereként fő művét a civilizált nemzetek nemzetközi jogáról írta.

3. A két világháború között

38

Az első világháborút lezáró Párizs környéki békeszerződésekben a győztesek – amelyek a háborúban maguk is jelentősen meggyöngültek – súlyos területi és jóvátételi rendelkezéseket kényszerítettek rá a vesztesekre. Ebben az időben több politikus felismerte, hogy a technika fejlődése, a fegyverek pusztító képességének megnövekedése következtében a háború diszfunkcionálissá vált. Nem csak a vesztes, hanem – az Egyesült Államok kivételével – a győztes államok materiális veszteségei is meghaladták ugyanis az általuk elérni kívánt nyereségeket. Uralkodóvá vált az a felfogás is, hogy a titkos diplomácia és az állandó katonai szövetségek fenntartása vezetett el a háború kirobbanásához. A nagyhatalmak jórészt ezekből a megfontolásokból kiindulva „békerendszert” hoztak létre: megalapították a Nemzetek Szövetségét és aláírták annak egyezségokmányát. Lényegében kollektív biztonsági rendszert akartak teremteni, amelynek részesei korlátozzák a háborúindítás jogát és kötelezettséget vállalnak a nemzetközi jogviták békés rendezésére. Ez utóbbi célból felállították az Állandó Nemzetközi Bíróságot. A vesztesek (Törökország, Németország) gyarmatait úgynevezett mandátumterületekké nyilvánították, majd igazgatási célokra átadták a győzteseknek. A Nemzetek Szövetsége azonban képtelennek bizonyult a nemzetközi rend stabilizálására és az agresszorok elleni közös fellépésre. Sikereket csak a menekültek védelme, továbbá néhány kisebb konfliktus megoldása terén ért el, emellett – mivel a területi változások következtében sok etnikum került idegen igazgatás alá – létrehozott egy Közép-Európára korlátozott kisebbségvédelmi rendszert is.

A békeszerződések

A háborúk lezárása – néhány kivételtől eltekintve – békeszerződéssel történik. Ennek preambuluma többnyire rögzíti a szerződő felek céljait és a háborúért viselt felelősséget. Az 1947-ben kötött párizsi békeszerződés például megállapította, hogy „Magyarország a hitleri Németország szövetségesévé vált és annak oldalán vett részt… a háborúban, ezért a felelősség rá eső részét viseli.” a békeszerződés nem tévesztendő össze a fegyvernyugvással és a fegyverszünettel. Az előbbi rövid időre és kis területre szóló, a helyi parancsnokok által elrendelt tűzszünet, az utóbbi – a békekötést megelőzően – a hadműveletek közös megegyezéssel történő megszüntetése. Egyes fegyverszüneti megállapodások tulajdonképpen előzetes békeszerződések, mivel nem csupán katonai, hanem politikai, gazdasági és egyéb rendelkezéseket is tartalmaznak. Ilyen volt például az 1945 januárjában, Moszkvában aláírt magyar fegyverszüneti egyezmény is.

A békeszerződések preambulumában foglalt célok között a régebben használt „örök béke” helyére a modern szövegekben a tartós és stabil béke került. A politikai rendezések – elsősorban a fegyverkezés korlátozásával, illetve a más állammal kötendő szövetség vagy egyesülés megtiltásával – általában behatárolják a vesztes állam cselekvőképességét. Az első világháborút követően az Ausztriával kötött Saint-Germain-i békeszerződés például kimondta, hogy az osztrák államnak tartózkodnia kell a Németországgal létrehozandó gazdasági és politikai uniótól. A trianoni és a párizsi békeszerződés egyaránt korlátozta a magyar haderő létszámát és fegyverzetét.

A területi rendezések az államterület felhasználását korlátozzák és egyes részeinek elcsatolását írják elő. A területi főhatalom korlátozása béke idejére a demilitarizálás, háború idejére pedig a semlegesítés, azaz hadműveletek folytatásának tilalma. A békeszerződések gyakran csupán szentesítik a győztesek fegyveres területfoglalásait. Magyarország így veszítette el a trianoni békeszerződéssel területének mintegy kétharmadát és magyar ajkú lakosainak egyharmadát. A párizsi békeszerződés további három községet csatolt Csehszlovákiához.

A gazdasági, pénzügyi rendelkezések többnyire jóvátételi előírásokat is tartalmaznak. Ezek értelmében az első és a második világháború után a vesztes államokban leszereltek és elszállítottak ipari berendezéseket, likvidáltak külföldön lévő tulajdont, emellett jóvátételt is fizettettek a vesztesekkel. A párizsi békeszerződés Magyarországot nemcsak az általa megtámadott Szovjetunióval és Jugoszláviával, hanem Csehszlovákiával szemben is jóvátétel megfizetésére kötelezte, jóllehet az utóbbival nem állt hadban.

A békeszerződések gyakran a háborús bűnösök megbüntetéséről, a hadifoglyok cseréjéről, magánszemélyek közötti szerződések sorsának rendezéséről, illetve a háború miatt felfüggesztett államközi szerződések hatályának helyreállításáról is rendelkeznek.

A békeszerződés biztosítékait a középkorban az eskü, a túszok, egyes területek zálogba adása jelentette. A huszadik században a demilitarizálás, a semlegesítés, békefenntartók állomásoztatása, illetve egy vagy több nagyhatalom garanciái – például az Egyesült Államoké az izraeli–egyiptomi béke (1978) esetében – látják el ezt a feladatot.

A békeszerződések számos esetben módosították vagy megújították a nemzetközi kapcsolatok általános rendjét is. Az utrechti béke (1713) például hangsúlyozta a hatalmi egyensúly elvét, az első világháborút lezáró Párizs környéki békék pedig magukban foglalták a Nemzetek Szövetsége egyezségokmányát is, amely a háborútól független, általános magatartási normákat is tartalmazott. A békeszerződések célja a hatalmi status quo kodifikálása, így a legritkább esetben tartalmaznak rendelkezést egy esetleges felülvizsgálat vagy a békés szerződésmódosítás esetére.

A békeszerződés elvben a háborút viselt államok kölcsönös megállapodása a békés rendezés feltételeiről. Valójában a béke feltételeit a győztes diktálja, és szó sincs a felek közötti valódi megegyezésről. A legyőzött a békeszerződés feltételeit a dolog természetéből következően csupán kényszer hatása alatt fogadja el. Ennek ellenére mind a hagyományos, mind a mai nemzetközi jogi felfogás abból indult, illetve indul ki, hogy a háború során alkalmazott kényszer nem teszi érvénytelenné a békeszerződést. Ez alól csak az az eset képez kivételt, amikor az érintett államnak a béketárgyalásokat folytató képviselője ellen személyes kényszert alkalmaztak. A békeszerződések határokat rögzítő rendelkezésein a mai jogfelfogás szerint csak kölcsönös megegyezéssel lehet módosítani. A nemzetközi szerződések jogáról szóló 1969. évi bécsi egyezmény szerint ugyanis a határokkal kapcsolatban még a szerződéskötéskori körülmények alapvető megváltozására sem lehet hivatkozni.

39

Néhány év múlva az államok újabb erőfeszítést tettek az erőszak korlátozására. Az 1928-ban kötött Briand‒Kellogg-paktum 62 részes állama a nemzetközi jog történetében első ízben mondott le a háborúról mint a nemzeti politika eszközéről, és kijelentette, hogy vitáit ezentúl békésen rendezi. 1932-ben pedig Stimson amerikai külügyminiszter hirdette meg azt a róla elnevezett doktrínát, amelynek értelmében nem szabad elismerni a más állam által alkalmazott erőszak hatására megszületett államot. Az első világháború tanulságai alapján tovább fejlődött a háborúk áldozatainak nemzetközi jogi védelme, így például 1929-ben Genfben egyezményt írtak alá a hadifoglyok védelméről.

40

Az első világháború utáni „békerendszer” Hitler hatalomra jutása után rövid idővel összeomlott. A három tengelyhatalom, Németország, Japán és Olaszország szövetségre lépett az akkori nemzetközi viszonyok teljes átrendezése céljából. Hozzájuk utóbb más, területi revízióra törekvő államok – köztük Magyarország – is csatlakoztak.2 A náci vezérrel szemben folytatott megbékítés (appeasement) politikája teljesen eredménytelen volt, mi több, már a második világháború kitörése előtt is német területi gyarapodáshoz vezetett. A szovjet és a német külügyminiszter által 1939. augusztus 23-án aláírt Molotov-Ribbentrop paktum alapján később a Szovjetunió is jelentős területeket (Baltikum, Kelet-Lengyelország, Besszarábia) csatolt magához. A világháború folyamán a németek és a japánok hatalmas területeket hódítottak meg. A Német Birodalom 1942-ben érte el legnagyobb kiterjedését, amikor egy, az Atlanti-óceántól Moszkváig terjedő térséget foglalt magában. A Japán Birodalom ugyanebben az esztendőben Mandzsúriától és Kína egyes részeitől Indokínán és a Fülöp-szigeteken át Új-Guineáig terjedt. Olaszország megszállta Albániát és Líbiát, továbbá részt vett a Szovjetunió ellen indított hadjáratban is.

41

A két világháború közötti korszak kiemelkedő nemzetközi jogi gondolkodója – aki a jogbölcselet és az alkotmányjog terén is jelentőset alkotott – az osztrák Hans Kelsen (1881‒1973) volt, aki a nemzetközi jogot „tisztán”, a mögöttes nemzetközi politikai folyamatoktól elkülönítetten vizsgálta. Kelsen a nemzetközi jog belső jog feletti primátusát hirdette, és jogi piramisa tetejére a nemzetközi jogot ültette, amelynek más normára már vissza nem vezethető alapnormája a pacta sunt servanda előbb említett elve volt (20, 63). A náci Németország agresszív törekvései a Carl Schmitt (1888‒1985) által meghirdetett „nagytér-rend” (Grossraumordnung) elméletből merítettek ihletet. Ezt a rendet gazdasági érdekei érvényesítésére egy nagyhatalom hozná létre a vele földrajzi összefüggésben álló területeken, amelyeken nem csupán politikai, hanem kulturális vezető szerepe is érvényesülne, s amelyeken nem tűrné el külső hatalmak beavatkozását. Hersch Lauterpacht (1897‒1960) brit nemzetközi jogásznak a mindenkit megillető emberi jogokkal, a hatékonyan működő nemzetközi bíráskodással és az egyén nemzetközi büntetőjogi felelősségével kapcsolatos eszméi máig ható gyakorlati fejlődési irányokat jelöltek ki a nemzetközi jogban.

4. A második világháborútól a hidegháború végéig

42

A második világháború áldozatainak számát eleinte 55 millióra becsülték, újabb számítások szerint azonban az meghaladta a 60 milliót is. Az emberéletben és a materiális javakban bekövetkezett elképesztő méretű pusztítást látva a szövetséges hatalmak a korábbinál hatékonyabb kollektív biztonsági rendszert kívántak létrehozni. 1945-ben San Franciscóban megalapították az Egyesült Nemzetek Szervezetét (ENSZ), amelynek Alapokmánya már nem csak a háborút, hanem – az önvédelem és a kollektív szankció kivételével – bármilyen fegyveres erőszak alkalmazását és az azzal való fenyegetést is jogellenessé nyilvánította. Az új kollektív biztonsági rendszer élére a győztes hatalmak állandó részvételével működő Biztonsági Tanácsot állították, amelyet – a nemzetközi konfliktusok megoldása és az agresszorokkal szembeni eredményes fellépés érdekében – rendkívül széles jogosítványokkal ruháztak fel. Az Állandó Nemzetközi Bíróság munkáját az ENSZ Nemzetközi Bírósága folytatta. A világháború alatt a németek és a japánok által elkövetett népirtó, valamint emberiesség elleni és háborús bűntettek elkövetőinek felelősségre vonására felállították a nürnbergi és a tokiói nemzetközi katonai törvényszékeket, amelyek számos politikai és katonai vezetőt ítéltek halálra vagy hosszú szabadságvesztésre.

43

Az ENSZ Alapokmánya más progresszív tételeket is tartalmazott, így egyebek között állást foglalt a népek önrendelkezési joga és az emberi jogok tiszteletben tartása mellett. 1948-ban született meg az Emberi jogok egyetemes nyilatkozata, valamint a népirtást tilalmazó egyezmény. 1949-ben Genfben tovább bővült a fegyveres konfliktusok áldozatainak, a betegeknek, sebesülteknek és a hadifoglyoknak a védelme, külön egyezményt írtak alá a polgári lakosság védelméről is. Az emberi jogok nemzetközi védelmének hitelét rontotta, hogy az 1945. évi nagyhatalmi potsdami konferencia határozatai nyomán – vagy éppen azok által bátorítva – kisebbségi népcsoportokat milliószámra telepítettek át anyaországukba.

44

A világháború után számos új nemzetközi szervezetet létesítettek, amelyek az egy-egy területen folyó funkcionális nemzetközi együttműködést fogták össze az élelmiszertermeléstől (Mezőgazdasági és Élelmezési Világszervezet, FAO) a nemzetközi pénzügyi stabilitás biztosításáig (Nemzetközi Valutaalap, IMF). Ezek az ENSZ úgynevezett szakosított intézményeivé váltak.

45

A gyarmatokon egyre erőteljesebb függetlenségi mozgalmak bontakoztak ki. A népek önrendelkezési jogának érvényesítését a korszak két vezető hatalma, az Egyesült Államok és a Szovjetunió egyaránt támogatta. Egyes gyarmattartó hatalmak (például Nagy-Britannia) viszonylag békében távoztak kolóniáikból, másokat (például Franciaországot vagy Portugáliát) csak hosszú, elkeseredett felszabadító harcok során lehetett kiűzni Afrikából és Ázsiából. A felszabadulási folyamatot erősítették a gyarmati rendszert legitimitásuktól megfosztó ENSZ-közgyűlési határozatok is. A gyarmati rendszer az 1970-es évek közepére gyakorlatilag teljesen megszűnt.

46

Az Egyesült Államok és a Szovjetunió között ideológiai és geopolitikai okokból 1947-ben hidegháború kezdődött, amely 1989-ig tartott. A szemben álló felek fegyverkezési versenyt folytattak, amelynek során gyakorlatilag a Föld teljes lakosságának elpusztítására alkalmas nukleáris arzenált hoztak létre. Atomfegyvert ugyan más hatalmak (Franciaország, Kína, India, Izrael, Nagy-Britannia, Pakisztán) is kifejlesztettek, robbanótölteteik száma azonban messze elmaradt a szuperhatalmakétól. A „kölcsönös nukleáris elrettentés” (Mutually Assured Destruction, MAD) abban az értelemben sikeres stratégiának bizonyult, hogy Hirosima és Nagaszaki elpusztítása után többé egyetlen hatalom sem vetett be atomfegyvert ellenfele ellen. Komoly nemzetközi jogi eredménynek számított, hogy néhány szerződésben valamelyest sikerült korlátozni a nukleáris kísérleteket (atomcsend-egyezmény, 1963) és az atomfegyverek terjedését (atomsorompó-egyezmény, 1968). Ugyanakkor több száz hagyományos fegyveres konfliktus zajlott le az úgynevezett harmadik világhoz tartozó térségekben. A legsúlyosabbak (a két Koreában, Vietnámban és Kongóban) hosszú évekig tartottak, és több milliónyi áldozatot követeltek. A klasszikus hódító háborúkat a polgárháborúk váltották fel, amelyekbe számos esetben harmadik államok, sőt nagyhatalmak is bekapcsolódtak.

47

Az 1950-es évek végétől széles körű, az ENSZ Nemzetközi Jogi Bizottsága által irányított kodifikációs folyamatok bontakoztak ki, amelyek során nem csupán egy adott jogterület szokásjogi szabályainak összefoglalását, hanem átfogó fejlesztését is elvégezték. Számos nagy jelentőségű szerződés született (például 1961-ben a diplomáciai, 1963-ban a konzuli kapcsolatok vagy 1969-ben a nemzetközi szerződések jogáról). Kibővült a nemzetközi jog szabályozási köre, átalakult a struktúrája. Az államok közötti kölcsönös függések elmélyülésével a környezetvédelemtől a gyermekek jogaiig egyre több, korábban a belső jog szabályozási körébe tartozó kérdésről született államközi, a belső jogot koordináló szerződés. Ezek közé tartoznak az ENSZ keretében elfogadott univerzális, illetve az Európában, Amerikában és Afrikában született regionális emberi jogi szerződések, amelyek végrehajtásának ellenőrzésére intézményes mechanizmusokat hoztak létre.

48

Megfigyelhető volt a nemzetközi jog koncepcionális megújulása is. Olyan új fogalmak jelentek meg és épültek be a nemzetközi jogba, mint például az emberiség közös öröksége. Az egyes fogalmak jelentős szemléleti megújulást képviseltek, és a nemzetközi jogi gondolkodásra is hatottak, jóllehet normatív hatásuk nem vagy csupán töredékesen érvényesült.

49

A hidegháború időszakában számos kérdésben – így például a szokásjog mint a nemzetközi jog forrásának, illetve a szuverenitásnak a megítélésében vagy az emberi jogok nemzetközi védelmének értelmezésében – éles szembenállás jellemezte a „nyugati” és a „szocialista” nemzetközi jogi gondolkodást. A szovjet és a közép-kelet-európai nemzetközi jogászok egy része nem ismerte el az általános nemzetközi szokásjog számos szabályát, így például az emberi jogi normák egy részét. A belügyekbe való beavatkozásnak tekintették azt, ha a nyugati politikusok e normák betartására szólították fel a szocialista országokat. Néhányan ugyanakkor jogi érveket kerestek a Brezsnyev-doktrína alátámasztására. Az 1968-as prágai tavasz felszámolását követően megfogalmazott doktrína értelmében a „szocialista tábornak” nem csak külső támadás esetében kell megvédenie valamelyik szocialista országot, hanem akkor is, ha a rendszert belső veszély, például felkelés veszélyezteti. A fejlődő világ nemzetközi jogászai is gyakran fogalmaztak meg a ténylegesen fennálló jogi helyzetet átértelmező nézeteket. Kijelentették például, hogy az ENSZ-közgyűlési ajánlások kötelező jellegűek, ami pedig nyilvánvalóan ellentétes volt az Alapokmányban foglalt döntéshozatali előírásokkal. Erre főként az önrendelkezési jog radikális értelmezése és kiterjesztése, illetve a természeti erőforrások feletti szuverenitás érvényesítése miatt került sor.

5. A hidegháború óta eltelt időszak

50

A hidegháború a Szovjetuniónak és kelet‒közép-európai birodalmának felbomlásával és a diktatórikus szocialista rendszerek bukásával ért véget. Az azóta eltelt időszak nemzetközi jogi fejleményeinek a bemutatására csak jelzésszerűen térünk ki, mivel azokkal a tankönyv további fejezeteiben részletesen foglalkozunk.

51

A hidegháború után a Biztonsági Tanács néhány esetben képessé vált arra, hogy fegyveres erő alkalmazásával járó kényszerintézkedésekre adjon felhatalmazást a nemzetközi békét megszegő vagy fenyegető államok ellen (például 1990-ben Irakkal szemben Kuvait lerohanása, 1993-ban az akkori belgrádi kormányzattal szemben a boszniai háború folytatása, 2011-ben pedig a líbiai Kadhafi-rezsimmel szemben a tüntetők ellen végrehajtott brutális fellépés miatt). Noha mind gyakoribbá vált a nem állami szereplők (terroristák, gerillák) által államok ellen alkalmazott erőszak, az erőszak alkalmazását formálisan csak államközi konfliktusokra nézve tartották tiltottnak.

52

A nemzetközi jog az elmúlt két évtizedben hasznos szerepet töltött be a kölcsönös gazdasági és politikai függések rendszere szabályozásában, valamint a közös humánus értékek védelmében. Eredményesebbé vált az emberi jogok nemzetközi védelme. A nyugat-európai regionális emberi jogvédelmi rendszer kiterjedt a volt szocialista országokra is. Szélesedett az egyén nemzetközi büntetőjogi felelősségre vonásának lehetősége. Több nemzetközi büntetőjogi bírói fórum jött létre: elsőként a volt Jugoszlávia területén, majd a Ruandában elkövetett emberiesség elleni bűntetteket vizsgáló két törvényszék, később pedig az általános területi hatáskörűnek szánt Nemzetközi Büntetőbíróság. Megnövekedett az ENSZ Nemzetközi Bírósága általi vitarendezést igénybe vevő államok, illetve az ügyek száma és jelentősége is. Egyes jogterületek jelentős fejlődésnek indultak, különösen látványos volt a nemzetközi büntetőjog fejlődése. A nemzetközi közösség tovább bővült, elsősorban Jugoszlávia és a Szovjetunió, majd Csehszlovákia felbomlásával megalakult, összesen 22 állammal.

53

A nemzetközi jog tudománya a nemzetközi jogi vitákban használt érvelési pozíciók feltárásától a nemzetközi alkotmányosság konstrukciójáig nagyon sok irányban keresi a választ arra a kérdésre, hogy az államközi szabályrendszer milyen szerepet töltsön be az új, globális méretű kihívások világában. Ugyanakkor megjelentek olyan, az államok közösségének egységét megkérdőjelező nézetek is, amelyek szerint a liberális demokráciák között magasabb szintű politikai és nemzetközi jogi kapcsolatok jönnek létre, mint a világ más államainak viszonyában.

1. táblázat. Birodalmak legnagyobb kiterjedésük időpontjában*

Terület
(millió km²)

Időpont/időszak

Lakosság
(millió)

Lakosságarány
(a Föld akkori lakosságának %-a)

Brit gyarmatbirodalom

33

1922

458

23

Mongol Birodalom

24

1270

110

25

Orosz Birodalom

24

1866

176

14

Spanyol gyarmatbirodalom

20

1740–1790

68

12

Kínai Birodalom

14

1790

432

37

Arab Kalifátus

13

720

62

30

Francia gyarmatbirodalom

13

1938

112

5

Portugál gyarmatbirodalom

10

1815

n.a.

n.a.

Perzsa Birodalom

8

654

130

19

Japán Birodalom

7

1942

135

6

Római Birodalom

6

117

80

36

Német Birodalom

6

1942

75

4

Makedón Birodalom

5

i. e. 325

n.a.

n.a.

Ottomán Birodalom

5

1683

40

7

Indiai Birodalom

5

i. e. 250

50

33

Olasz gyarmatbirodalom

4

1941

52

2

Napóleoni birodalom

2

1812

60

16

*Kerekített számok.

2. fejezet

A nemzetközi jog sajátosságai

I. A nemzetközi jog természete

54

A nemzetközi jog olyan közösség tagjainak kapcsolatait, illetve magatartását szabályozza, amely felett nem jött létre központi hatalom. Ezt a közösséget ugyanis egymástól elkülönült hatalmi-politikai képződmények, azaz szuverén államok alkotják. Ebből következően a nemzetközi jog keletkezése és működése alapvetően különbözik a szuverén államokon belül kialakult jogágakétól. Ez azt a kérdést veti fel, hogy mivel magyarázható a nemzetközi jog kötelező jellege, más szóval miként írható le a nemzetközi jog jogi természete.

A) A természetjogi szemlélet

55

Erre a kérdésre a természetjogi szemlélet követői az uralkodók, illetve a korabeli államok feletti, azaz külső tényezőkben keresték a választ. Azt állították, hogy a kötelező erő forrása maga az emberi természet, Isten akarata, az erkölcs vagy a józan ész parancsa. A 16‒17. században spanyol szerzetes jogtudósok úgy vélték, hogy a természet mindenkor meglevő törvényeinek feltárása és összefoglalása a feladatuk. A természetjoghoz sorolták az Isten által alkotott jogot is; a kettő mintegy magától értetődően egészítette ki egymást. Néhányan azonban – elsőként Francisco Suárez (1548‒1617) – felfigyeltek más forrásokra is. Suárez szerint

„az emberi nemnek, bár különböző nemzetekre és országokra oszlik, van bizonyos egysége,… és bár minden független állam, köztársaság vagy királyság önmagában tökéletes közösséget alkot,… ezek nem lehetnek annyira elégségesek, hogy nagyobb jólétük és nagyobb hasznuk végett ne szorulnának egymás között valamelyes kölcsönös segítségre, egymás társaságára s az egymással való érintkezésre. … Ugyanilyen okból szükségük van oly jogra is, amely magatartásukat e társaságokban és érintkezéseikben eligazítja és helyesen szabályozza. Ez nagy részben természeti törvények által történik, de mégsem elegendőképpen és eléggé közvetlenül mindenre vonatkozóan. Ezért tudtak egyúttal különös jogszabályok is meghonosodni a nemzetek között, pusztán maguknak a nemzeteknek a gyakorlata révén is.3

56

Ez a természetjogi felfogás uralmának idején forradalmi megállapítás volt, hiszen Suárez azt állította, hogy a természetjogi források mellett létezik egy másik forrás is, nevezetesen az államok gyakorlata, azaz a szokásjog. Igaz, néhány sorral odébb megjegyezte, hogy a gyakorlat útján keletkezett joganyag egyrészt nem nagy terjedelmű, másrészt „a természetjoghoz igen közel álló, sőt abból a legkönnyebben levezethető”.4

57

A spanyol jogtudósok tanításaira nagymértékben támaszkodó Hugo Grotius (1583–1645) a természetjogi eredetű és az emberi akarat által létrehozott normák között tett különbséget. Az előző fejezetben már említett művében kifejtette, hogy míg a természetjog az egészséges értelem parancsa, addig az akarati jog Istentől és a népektől egyaránt származhat. Ezt követően így folytatta:

„a közösség érdekeinek… az emberi értelemnek megfelelő biztosítása a tulajdonképpeni jog forrása… Mint ahogyan minden állam jogszabályai az illető állam hasznát célozzák, úgy valamennyi vagy sok állam közötti megegyezés révén bizonyos jogszabályok jöhetnek létre, és ezek nem egyes közösségek, hanem a nagy egész hasznát szolgálják. Ezt a jogot nemzetközi jognak nevezzük, amikor megkülönböztetjük a természetjogtól”.5

58

Grotius ezzel tulajdonképpen azt állította, hogy a nemzetközi jog nem más, mint az államok megegyezésének terméke.

B) A pozitivista akarati szemlélet

59

A következő két évszázadban a megszilárdult nemzetállamok az élénkülő nemzetközi kereskedelemnek és a politikai kapcsolatok szélesedésének köszönhetően egyre inkább egymásra voltak utalva. A kereskedő polgárok szilárd, áttekinthető, rendezett viszonyok létrehozásában, a jogbiztonságban, a jog uralmában voltak érdekeltek. A kapitalista piaci gazdasági viszonyok megszilárdulásának időszakában szakítottak a gyakran homályos és bizonytalan természetjogi jogértelmezésekkel, amit már csak azért is megtehettek, mert egyre nagyobb számban álltak rendelkezésükre nemzetközi szerződések. Az 1815. évi bécsi kongresszus és az első világháború kitörése között eltelt száz esztendőben például kereken 16 ezer szerződés jött létre. A kor nemzetközi jogászai ekkoriban már nem azt próbálták felderíteni, hogy az államoknak feltehetően miként kellene viselkedniük nemzetközi kapcsolataikban, hanem hogy melyek azok a normák, amelyeket valóban követniük kell. Kialakult a pozitivista irányzat, amelynek első képviselői hozzáláttak a létező nemzetközi szerződések összegyűjtéséhez és rendszerezéséhez. A német jogász és diplomata, Georg Friedrich von Martens (1756‒1821)6 hét kötetben jelentette meg Göttingenben az 1761 után kötött nemzetközi szerződéseket; munkáját később mások folytatták.

60

Ebben az időben egyre többen jutottak arra a következtetésre, hogy a normák kötelező voltának magyarázata magában a szuverén államok közösségében, tehát belső tényezőkben keresendő. Heinrich Triepel (1868‒1946) német jogtudós például kifejtette, hogy a nemzetközi jogban csak az egyes államok felett álló akarat hozhat létre olyan normákat, amelyek kötelezőek az államokra. Ilyen akarat pedig szerinte csak az államok megegyezése során jön létre, ekkor ugyanis a különböző állami akaratok voltaképpen egységes, közös akarattá (Gemeinwille) olvadnak össze.7 Triepel felfogásában tehát a szerződésben rögzített közös akarat nem az egyéni akaratok puszta összessége, hanem önállósult képződmény, amely létrejöttétől kezdve önálló életet él, és amelytől már nem lehet egyoldalúan eltérni. Ugyanezt később néhány nemzetközi jogász – például a szovjet Gregorij I. Tunkin (1906‒1993) vagy a francia Paul Reuter (1911–1990) – úgy fejezte ki, hogy az akaratok egy-egy nemzetközi szerződés megkötésével vagy szokásjogi normák létrejöttével összeolvadnak, és ezáltal új minőség jön létre.8

61

Ezzel a felfogással szemben azonban több ellenérv is felhozható:
1. Az elmélet antropomorf módon kezeli az államot. Az akarat ugyanis pszichológiai fogalom, amelynek használata az emberi társadalom legösszetettebb intézményével, az állammal kapcsolatban félrevezető. Az abszolút uralkodó esetében még lehetett értelme e fogalom alkalmazásának, hiszen két vagy több uralkodó megállapodása esetén a felek között valóban létrejöhetett valamilyen akaratmegegyezés. Attól kezdve azonban, hogy az uralkodó mint szuverén jogalany helyébe az állam lépett, a fogalom már csak metaforaként volt értelmezhető.
2. Az akaratmegegyezés elmélete nehezen egyeztethető össze az általános (univerzális) szokásjogi normák kötelező jellegével. Nem lenne életszerű elvárni egy újonnan keletkezett államtól, hogy egyetértését fejezze ki minden egyes korábban keletkezett általános szokásjogi szabállyal. A nemzetközi közösségnek viszont ahhoz fűződik érdeke, hogy egy új állam a kezdettől fogva tartsa be ezeket a szabályokat. A dilemma nem oldható meg az új államok javára. Mint James Brierly (1922–) angol nemzetközi jogász megjegyezte, nem hiszi, hogy azoknak az államoknak, amelyek az első világháború után váltak függetlenné, bármilyen választásuk volt abban a tekintetben, hogy elfogadják-e a létrejöttük előtt keletkezett szokásjogi normákat. „Ezek az államok mintegy magától értetődően váltak [e normák kötelezetteivé], anélkül, hogy bárki kérte volna egyetértésüket, vagy azt bárhogyan kifejezték volna.”9 Valóban, a mindenkori nemzetközi közösség az általános szokásjogi normákat éppúgy kötelezőeknek tartja az új államokra nézve, mint azokra, amelyek hosszabb történelmi múltra tekinthetnek vissza, sőt esetleg maguk is részt vettek a szokásjog kialakításában. Még inkább így van ez az általános nemzetközi jog különleges, úgynevezett kógens normáival, amelyek feltétlen alkalmazást igényelnek, és amelyeket csak a nemzetközi közösség egésze változtathat meg (305).
3. Az akaratmegyezés elmélete nehezen egyeztethető össze a társadalmi valósággal, különösen a globális vagy regionális válságok lezárása esetében. Az államok a világháborúk és a korlátozott háborúk, a gyarmatosító és a felszabadító háborúk vagy a nemzetközivé vált polgárháborúk után többnyire fegyverszüneteket, békeszerződéseket kötöttek, vagy a legyőzött állam megszállásában állapodtak meg, anélkül, hogy „akaratuk” amúgy megegyezett volna. Az említett válságok következtében államok keletkeztek, egyesültek, váltak szét és szűntek meg, jelentős területek kerültek át az egyik államtól a másikhoz, a nemzetközi rend pedig többször is gyökeresen átalakult. A nemzetközi jog mégis a nélkül szentesítette ezeket a változásokat, hogy minden érintett tényleges egyetértését megszerezte volna. Ez arra mutat, hogy az akaratmegegyezés még átvitt értelemben véve is olyan fikció, amely időnként távol áll a valóságtól.

62

Az akarati irányzaton belül azonban voltak más megközelítések is. A nemzetközi jog kötelező jellegének magyarázatára Georg Jellinek (1851‒1911) osztrák jogász például az önkorlátozás fogalmát használta. Egyik könyvében kifejtette, hogy az államoknak mint a legfőbb hatalom hordozóinak a cselekvési szabadsága abszolút ugyan, de azt szükség esetén – más államok azonos nyilatkozataira támaszkodva – önkorlátozás alá vethetik. De nem feltétlenül hosszú időre. Szerinte ugyanis „minden állami kötelezettségvállalás lényegénél fogva valamilyen államcélt (Staatszweck) szolgál, így addig marad fenn, amíg ennek a célnak megfelel.”10 Ezek szerint az állam bármikor megszüntetheti saját cselekvéseinek korlátozását, azaz szabadon mondhatja fel nemzetközi kötelezettségeit. Az osztrák jogász sajátos világszemléletet tükröző elmélete azonban nem vált elterjedtté.

C) A normativista-neopozitivista szemlélet

63

Néhány neves nemzetközi jogász tökélyre igyekezett fejleszteni a pozitivista szemléletet. A nemzetközi normarendszert minden olyan elemtől meg akarták fosztani, amely nem egyeztethető össze a tiszta jogi logikával. Azt állították, hogy csak a jog határozhatja meg azt, hogy ki lehet a jogalkotó, és csak a jog vonhatja meg a jogalkotói hatáskör terjedelmét is. Normativista erőfeszítéseik az „alapnorma” fogalmának megjelenéséhez vezettek. Dionisio Anzilotti (1869‒1950) olasz nemzetközi jogász 1915-ben írott könyvében azt állította, hogy a nemzetközi jog forrása nem valamiféle magasabb rendű közös akaratban van, hanem egy olyan alapnormában, amely az államot a nemzetközi szerződések betartására kötelezi. Ez az alapnorma pedig a pacta sunt servanda már említett fogalma (20). Mint írta,

„minden jogrend olyan jogok rendszeréből áll, amelynek kötelező jellegét közvetett vagy közvetlen módon valamely alapnormából vezetik le… a nemzetközi jog sajátossága az, hogy a pacta sunt servanda elve nem alapszik valamilyen magasabb jogi normán, hanem az maga a legmagasabb norma”.11

64

Anzilotti az alapnormát olyan objektív, abszolút, bizonyítást nem igénylő értéknek tekintette, amelyre szükségképpen visszavezethető minden ismert nemzetközi rend. Ez szerinte nem azt jelenti, hogy az elv más módon – például etikai vagy politikai megfontolásokból kiindulva – nem lenne megalapozható. Csupán arról van szó, állította, hogy más megközelítések kívül esnek a nemzetközi jog tudományának területén, ezért nem vizsgálandók. Ezt a szemléletet később Hans Kelsen (1881‒1973) egy lépéssel tovább vitte. Míg Anzilottit nem foglalkoztatta az a kérdés, hogy honnan is nyeri kötelező erejét az alapnorma, addig Kelsen felfogása szerint voltaképpen szokásjogi eredetű normáról van szó. „Az államoknak – írta – úgy kell cselekedniük, ahogyan cselekedni szoktak.”12

65

Ez az elmélet azonban nem vitt közelebb a nemzetközi jog jogi természetére vonatkozó kérdés megválaszolásához, mivel a jogot a jogból próbálta megmagyarázni, és a szokásjogban vélte megtalálni a jogintézmény keletkezésének forrását. Kelsen nem válaszolta meg azt a kézenfekvő kérdést, hogy vajon honnan származik a szokásjog és annak kötelező ereje.

D) A szociológiai-politológiai szemlélet

66

Közelebb állnak a valósághoz a szociológiai-politológiai jellegű magyarázatok, amelyek az államok érdekeit hangsúlyozzák. Ezeket többnyire amerikai nemzetközi jogászok – például Wolfgang Friedmann (1907‒1972)13 és Richard Falk (1930‒)14 – fogalmazták meg. Az állami érdekek e felfogás szerint nem objektívak, hiszen azok a mindenkori kormányzatok szubjektív megítélésétől függenek, így folytonosan változnak. Mindazonáltal vannak olyan konstans tényezők, amelyek a második világháborút követő korszakban már bizonyosan államérdeknek minősülnek:
1. Az adott állam létének, azaz biztonságának, területi sérthetetlenségének, társadalmi-gazdasági-politikai rendszerének és a kormányzat zavartalan működésének biztosítása.
2. Az adott államhatárok között élő társadalom legáltalánosabb materiális, gazdasági, környezeti, kulturális létfeltételeinek újratermelése.
3. Magának a nemzetközi rendnek, a szuverén államokból álló, decentralizált rendszernek a megőrzése.
4. A kiszámíthatóság és előreláthatóság biztosítása a nemzetközi kapcsolatokban.
5. Az egész nemzetközi közösség vagy egy-egy államcsoport által létrehozott nemzetközi szervezetek zavartalan működésének fenntartása.

67

Ezeket az érdekeket az államok kizárólag a másik (többi) állammal együttműködve képesek érvényesíteni. Mivel pedig a legtöbb esetben kölcsönös érdekek érvényesítéséről van szó, a folyamatban a reciprocitás játssza az elsődleges szerepet. A reciprocitás jelentőségét hangsúlyozó politológusok – mint például az amerikai Wesley L. Gould (1938‒) és Michael Barkun (1938‒)15 – megállapítják, hogy az egyének és közösségeik folyamatosan érzékelik cselekedeteik társadalmi reakcióját. Ismétlődő cselekedeteikből és az azokkal kapcsolatos pozitív vagy negatív reakciókból előbb-utóbb olyan magatartási minták keletkeznek, amelyek később jogi normákká válnak. A minták követői többé-kevésbé megbízhatóan számíthatnak arra, hogy cselekedeteik másokból pozitív reakciókat váltanak majd ki, és a többi szereplő is ugyanezt a magatartási mintát (normát) fogja követni. A reciprok mintakövetés számos szerző szerint az államok közösségét különösképpen jellemzi, hiszen abban nem az államokon belüli alá-fölérendeltségi, hanem a mellérendeltségi viszonyok vannak túlsúlyban (154). Ezért állapíthatta meg joggal – bár nem közvetlenül a reciprocitásra utalva – az amerikai Louis Henkin (1917‒2010), hogy „majdnem minden állam majdnem mindig betartja majdnem minden kötelezettségét és a nemzetközi jog majdnem minden alapelvét”.16

68

Más szerzők azonban – köztük a német születésű brit nemzetközi jogász, Georg Schwarzenberger (1908‒1991)17 – arra hívták fel a figyelmet, hogy a nemzetközi kapcsolatokban egyes történelmi korszakokban nem a reciprocitás, hanem hatalmi, alá-fölérendeltségi viszonyok határozzák meg a nemzetközi jogi normák kialakulását. Ilyen helyzetek jönnek létre például gyarmati hódítások nyomán vagy a háborúkat lezáró békeszerződések megkötése alkalmával. Ilyenkor ugyanis a fölénybe került államok jogi eszközöket használva rögzítik a kialakult uralmi, alá-fölérendeltségi viszonyokat. A német Bruno Simma (1941‒) ugyanakkor megjegyzi, hogy a nemzetközi jogi normák e két keletkezési módja között nem mindig lehet különbséget tenni, mert azok igen gyakran együttesen jelennek meg. Szerinte például éppen politikai és katonai jellegű reciprocitási megfontolások vezettek a hidegháború idején egyes, a Kelet és a Nyugat közötti viszonyokat meghatározó nemzetközi jogi normák létrehozásához. A reciprocitás nem jellemezte ugyan minden szereplő kapcsolatát, de az fennállt a szereplők két csoportja (nagyjából a NATO és a Varsói Szerződés tagjai) közötti viszonyban. Eközben a két csoporton belül alá-fölérendeltségi viszonyok uralkodtak.18

69

A szociológiai-politológiai szemléletű szerzők másik része a döntéshozatal fogalmával világítja meg a nemzetközi jog keletkezését. Abból indulnak ki, hogy a kormányzatok az államérdekek érvényesítésére döntéseket hoznak, amelyek egy része jogszabályi formában ölt testet. a nemzetközi jog e szerzők szerint nem más, mint az államok kormányzatai által közösen, együttesen hozott döntések kötelező jogi normákként való megjelenítése. Ezt a fogalmat a nemzetközi joggal kapcsolatban először Myres McDougal (1906‒1998) használta. Az amerikai jogász-politológus szerint a nemzetközi jogalkotás olyan dinamikus folyamat, amelynek során az államok mint jogalkotók folyamatosan alkotják, bővítik, módosítják és újraértelmezik a normákat.19 Egy-egy norma megalkotásáról hozott döntés nem más, mint egy cselekvéstervezési folyamat lezárása, amely arra irányul, hogy megszabja a döntés által érintetteknek – így maguknak a döntéshozóknak, valamint a döntés által érintett más alanyoknak – a magatartását. A döntéshozó akkor alkot jogot, amikor
a) ezt a döntés súlya, jellege, illetve a döntésben előírt magatartások nagy száma vagy bonyolultsága indokolja;
b) a döntésnek hosszabb érvényességet kíván biztosítani, valamint
c) szükségesnek látja, hogy a döntés autentikus formában minden érintett számára ismertté váljon.

70

Az elmélet képviselői szerint a nemzetközi döntések konszenzusos vagy autoritatív jellegűek lehetnek. Teljes konszenzuson alapult például A polgári és politikai jogok nemzetközi egyezségokmánya, amelyet 1966-ban szavaztak meg az ENSZ Közgyűlésében, és amelyhez később belátásuk szerint csatlakozhattak a világ államai (1044). Ugyanakkor természetüknél fogva autoritatív döntések eredményeként jöttek létre a békeszerződések, amelyek a legtöbb esetben a győztesek diktátumát tartalmazták (38, illetve az azt követő keretes írás), és ilyen jellegűek napjainkban a Biztonsági Tanács kötelező magatartást, illetve szankciót előíró határozatai is, mivel azok meghozatalában a testület öt állandó tagja (öt nagyhatalom) meghatározó szerepet játszik (86).

71

A nagyhatalmak egyébként nyilvánvalóan nagyobb súllyal vesznek részt egy-egy döntés meghozatalában, mint a kisebbek. Előfordulhat tehát, hogy az előbbiek érdekei jobban kifejezésre jutnak a döntések tartalmában, mit az utóbbiaké. A kisebb államok mégis csatlakoznak az adott multilaterális szerződéshez, mert több érdekük fűződik egy szabályozott viszonyrendszer létrehozásához, mint az ellenkezőjéhez. A nemzetközi jog fejlődését ennek ellenére a második világháború óta eltelt évtizedekben a konszenzusos döntések számának növekedése jellemzi. Az erőszak visszaszorulása következtében egyre kevesebb autoritatív döntés születik, és az utóbbi két évtizedben a Biztonsági Tanács is inkább az államokat vagy azok egy csoportját hatalmazza fel valamilyen kényszerintézkedés végrehajtására (1396).

72

A döntéshozatali elméletnek az az előnye, hogy alkalmazásával közelebb kerülhetünk a nemzetközi viszonyok jellegének feltárásához. Maga a döntés ugyanis nem tételezi fel minden egyes esetben az állami akaratok feltétlen egybeesését, valamiféle egységes, közös akarat létrejöttét, még kevésbé egybeolvadását. Nem tételezi fel azt sem, hogy az esetleg igen eltérő politikai-gazdasági célokat követő, eltérő politikai berendezkedésű, fejlettségű, népességszámú, természeti erőforrásokkal rendelkező államok akarata mindig egymáshoz simul. Végül azt sem tételezi fel, hogy az általános szokásjogi, valamint a kógens normák minden tekintetben megegyeznek a világ valamennyi államának akaratával.

73

Ez a fogalomhasználat egyébként a szokásjog létrejöttére is magyarázatot ad, mivel ebben az esetben is döntésekről van szó. Az írott joggal ellentétben a szokásjog úgy keletkezik, hogy az államok külön-külön, de egymásra és saját korábbi gyakorlatukra tekintettel hoznak döntéseket. Más szóval az államok cselekvéseik tervezésekor olyan döntéseket hoznak, amelyek megfelelnek a más államok – vagy saját maguk – által már korábban követett, esetleg már hagyományokkal rendelkező magatartásmintáknak. Ha ezt az államok abban a meggyőződésben teszik, hogy kötelező normákat hajtanak végre, vagy a szokást szokásjoggá kívánják alakítani, akkor általános vagy regionális szokásjogi norma keletkezik (270). Döntésekre kerül sor természetesen akkor is, ha az államok a szokásjogi normákat írott normákká alakítják át, ami gyakori módja a nemzetközi jog fejlesztésének. Ilyen esetekben ugyanis nem egy már alkalmazott szabály egyszerű írásba foglalásáról van szó, hanem arról, hogy az írott norma megalkotói a rendszerint homályos, esetleg vitatott tartalmú szokásjogi szabályokat újraértelmezik, kibővítik, módosítják, tehát voltaképpen korábbi források felhasználásával új döntést hoznak. Különösen így történik ez egy-egy átfogó kodifikáció – például az 1982. évi tengerjogi egyezmény kidolgozása – alkalmával.

74

Közvetve ugyancsak az államok döntésein alapulnak azok az – amúgy természetjogi szemléletet tükröző – normák is, amelyek nemzetközi bírósági ítéletekben jelentek meg, és így váltak az általános nemzetközi jog részévé. A Nemzetközi Bíróság például a Korfu-szoros-ügyben az emberiesség, a Tunézia és Líbia közötti Kontinentális talapzat-ügyben pedig a méltányosság elvére hivatkozott, mondván, hogy ezek az elvek a belső és a nemzetközi jogban egyaránt érvényesülnek, tehát alkalmazni kell azokat.20 A Jugoszlávia-törvényszék ugyancsak emberiességi megfontolásokra hivatkozva jelentette ki a Tadić-ügyben hozott egyik közbenső döntésében, hogy azokat a fegyvereket, amelyek használata a nemzetközi konfliktusokban tiltott, értelemszerűen polgárháborús helyzetben sem szabad használni.21

„Lapozz bele!” módban ezek az oldalak nem érhetőek el.

Kérjük, vásárolja meg a teljes elektronikus könyvet weboldalunkon.

This page is not available in preview mode.

Should you wish to access the complete text, please purchase the full version of this e-book at our webpage.