Rose Woods

A magam ura

NOVELLA

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2015

ISBN 978-963-387-084-6

Melina hosszan nézett a távolodó autó után.

Egyedül maradtam – hasított belé a felismerés, ám ez egyáltalán nem töltötte el félelemmel. Sőt, inkább várakozással nézett a kihívás elé. − Most végre megmutathatom, hogy magam is képes vagyok boldogulni.

Nem kis erőfeszítésébe került meggyőznie a szüleit, hogy hagyják a saját lábára állni. Azt mondták, ez még korai lenne.

Nevetséges – pufogott magában. – Huszonegy évesen már nem vagyok kislány, akire vigyázni kellene.

Persze, megértette az anyját és az apját is. Kései gyerekként, ráadásul három fiú után egyedüli lányként, teljesen más bánásmódban részesítették, mint a bátyjait. Fiús szülők révén, nem egykönnyen ijedtek meg semmitől sem. Egy két csonttörés, vérző seb, szétszakadt ruha, összetört bicikli nem hozta ki őket a sodrukból. De a kislány, akire már egyáltalán nem is számítottak, halálra rémítette őket. Melina – későbbi akaratosságát előre vetítve −, úgy döntött, csatlakozik a családhoz, és ez feladta szüleinek a leckét. Ennek persze az lett az eredménye, hogy túlzottan féltették, még a széltől is óvták.

Ugyanez a védelmező ösztön ébredt fel a tőle sokkal idősebb bátyjaiban is. Természetesen örült, amiért ilyen meleg, szerető családi körben nőhet fel, de egyáltalán nem volt az a típus, aki a túlzásba vitt gondoskodást hosszabb távon is el tudná viselni. Sőt! Sokszor érezte úgy, hogy bezárták egy babaházba, ahonnan nem akarják kiengedni.

Mostantól minden teljesen más lesz – fogadkozott. – Végre a magam ura lehetek.

Nem kis munkával sikerült kiharcolnia, hogy a szülei ne ellenezzék tovább a költözést. A bátyja, David lakását vette birtokba, aki már régóta külföldön dolgozott. Évente mindössze kétszer látogatott haza, akkor is a szülői házban szállt meg. A lakása így üresen állt. Mivel Melina szeptembertől egyetemre készült, meggyőzte az anyját és az apját, hagyják David lakásában lakni. Nem ment egyszerűen. Amúgy sem laktak messze az egyetemtől, ezért egy darabig ragaszkodtak hozzá, hogy a mindössze félórás utat mindennap autóval tegye meg. Melina azonban, gonosz módon addig ecsetelte az elkerülhetetlen éjszakai, pláne téli autózás veszélyeit, hogy mégiscsak engedélyezték neki a költözést. Ráadásul arra is gyakran emlékeztette a szülőket, hogy két évet már így is kihagyott a kedvükért. Tizenkilenc éves korában még hallani sem akartak arról, hogy elkerüljön otthonról. Inkább támogatták a sokadik nyelvvizsgáját, amit a középiskolát elvégezve, unalmában megszerzett. Ezt sem volt fair felemlegetni, de Melinának már nem volt több vesztegetni való ideje. Cserébe szentül meg kellett ígérnie, hogy minden nap telefonál. Ez volt a legkevesebb.

Kicsit sajnálta is a szüleit. Olyan elveszettnek tűntek, mikor nem sokkal korábban beültek az autóba. Az apja igyekezett gondtalannak látszani, de nem tagadhatta, hogy szomorú. Az anyja pedig meg sem próbálta eltitkolni a könnyeit.

– Nem lesz semmi baj – simogatta meg ő ráncos arcát. Édesanyja most nagyon öregnek és esendőnek látszott, pedig egyébként egyáltalán nem volt az. Igaz már elmúlt negyven, mikor Melinával várandós lett, mégis a mai napig fiatalos, és lendületes maradt. Vagány, ahogy David minduntalan jellemezte.

David volt az egyetlen, akire bármilyen őrült ötlete kivitelezésében számíthatott, így a lakását is első szóra átengedte. A nagy egyetértésnek talán az volt az oka, hogy vele volt a legkisebb a korkülönbség, ami még így is tizenöt évre rúgott. Matthew és Peter már évekkel ezelőtt családot alapítottak, és elköltöztek otthonról. Matthew tizenhét volt, mikor Melina megszületett, Peter pedig kereken húsz. A legjobb indulattal is teljesen más korosztály, mint ő. De ettől eltekintve imádták egymást mind a négyen. Csak hát nagyon más volt az életük.

Engem pedig vár az önállóság, a szabadság és az egyetem – ujjongott magában. Feltett szándéka volt, hogy ebbe a szabadságba most azonnal bele is vesse magát.

Felrohant a kétszobás, harmadik emeleti lakásba. Alig kapott levegőt a lépcsőzéstől. De amint felért, már fordult is vissza, csak a kulcsokat és a táskáját vette magához. Elhatározta, hogy először is szétnéz a környéken. Pakolni ráér később is. Idefelé jövet az autó ablakából látott egy kis kávézót nem messze. Az volt az első, amit fel akart térképezni. Már előre látta saját magát, ahogy reggelente, az egyetemre menet megiszik a teraszon ülve egy finom kávét, csakhogy biztosan felébredjen. Délután pedig úgyszintén. Majd kiugrott a bőréből örömében.

Néhány perces várakozás után, amit Melina az étlap tanulmányozásával töltött – éppen igyekezett meghatározni, hogy mi lesz a szokásos, amit rendelni fog leendő törzshelyén –, megállt mellette a pincér. A lány mosolyogva nézett fel a kellemes hangra, ami a választása felől érdeklődött. A hang tulajdonosa azonnal viszonozta a mosolyát, Melina pedig belenézett a legszebb világoskék szempárba, amit valaha is látott. Magas, karcsú, szőkehajú férfi állt előtte. Napbarnított bőrén rögtön látszott, hogy nem minden idejét tölti a kávézóban.

– Mit hozhatok? – ismételte meg a kérdést, mikor Melina válasz helyett, továbbra is csak tátott szájjal bámult rá.

Össze kell szednem magam – határozta el. – Még azt hiszi, hogy gyengeelméjű vagyok. Jesszusom! Úgy viselkedem, mint valami vidéki liba.

Gyorsan rendelt egy kávét, és remegő gyomorral várta, hogy a fiú visszatérjen a feketével.

– Még nem láttalak errefelé – mondta ő, miközben letette a csészét az asztalra. – Most költöztél ide?

Tekintete belefúródott a lányéba, meggátolva minden értelmes válaszadást. De mivel továbbra is várakozóan nézett rá, Melina nagy nehezen csak erőt vett magán.

– Csak ma délután. Nem messze innen, a bátyám lakásába. És te itt dolgozol?

Hát ez elég hülye kérdés volt – állapította meg utólag. –Persze, hogy itt dolgozik. Biztosan nem viccből vette fel ezt a kötényt, ami egyébként istenien áll neki.

De a fiún nem látszott, hogy hasonlóan ostobának tartaná a felesleges kérdést.

– Csak a szünidőben – válaszolta. – Egyébként egyetemista vagyok. Negyedéves.

Ezután bemutatkozott. Elmondta, hogy Samuelnek hívják, és közgazdásznak tanul. Felajánlotta Melinának, ha megvárja, míg végez, megmutatja neki a várost. Elmehetnek az egyetemre is. A lány kapva kapott az alkalmon, hogy már rögtön első nap szert tehet egy idegenvezetőre. Mindössze egyetlen órát kellett várnia.

Sam pompás társaságnak bizonyult. Vicces volt, kedves, udvarias. Pillanatokon belül levette a lányt a lábáról, akinek családja minden addigi figyelmeztetése, miszerint ne álljon szóba idegenekkel, az agya leghátsó zugába szorult. Eszébe sem jutott, hogy bajba kerülhet.

A város gyönyörű volt, az egyetem pedig határozottan impozáns. Sam megállás nélkül magyarázott és kérdezgetett. Mindent megmutatott, és mindenre kíváncsi volt. Kivel lakik a lány? Van-e valakije a városban? Mit akar tanulni? És így tovább. Azután pedig épségben haza is szállította. Időközben már besötétedett.

– Látlak holnap? – kérdezte mosolyogva, miközben leállította az autóját David lakása előtt.

– Ha holnap is dolgozol, akkor mindenképpen – válaszolta Melina.

– Nem így értettem – nevetett a férfi. – Szeretném neked megmutatni a szórakozási lehetőségeket is. Persze szigorúan csak tájékoztatás céljából.

Melinának majd kiugrott a szíve, miközben Sam mosolyát figyelte.

– Hát persze. Szigorúan csak tájékoztatás céljából – ismételte meg a szavakat, könnyednek szánt hangon.

– Rendben. Akkor este érted jövök.

Előre hajolt, és egy puszit nyomott a lány arcára. Melina bőre felforrósodott ott, ahol Sam szája érintette. Fogadni mert volna rá, hogy fülig pirult. Az arca szinten lángolt.

Milyen átlátszó vagyok – korholta magát a lépcsőn fölfelé menet. – Csak a vak nem látja, mennyire tetszik Sam. És azt is, mennyire tapasztalatlan vagyok a fiúk terén.

Nagyot sóhajtott, mikor a lakásba belépve meglátta a dobozokat, amiket az apja hordott fel nem is olyan régen. Ahelyett, hogy kipakolta volna, inkább felfedező útra indult. Ennek pedig most issza meg a levét.

Rövid tétovázás után úgy döntött, inkább másnapra halasztja a rendrakást, és lefekszik. De még sokáig nem tudott elaludni. Lelki szemei előtt minduntalan az igéző világoskék szempár jelent meg, valamint annak jóképű tulajdonosa, akit már másnap viszontláthatott. A gondolattól máris pillangók kezdtek röpdösni a gyomrában, és a szíve is pillangó szárnyához hasonló verdesésbe kezdett.

Az új környezet sem könnyítette meg számára a pihenést. Még egy napja sem volt itt, máris gyökeresen átalakult az élete. Izgatott volt és boldog, alig várta a másnapot. Egy idő után azonban csak elnyomta az álom.

Halk kaparászásra ébredt. Felült az ágyban, és megnézte az óra világító számlapját. Hajnali hármat mutatott. Egy ideig hallgatózott, de néma csend vette körül. Már azt hitte, csak álmodta a hangot, és visszafeküdt, mikor megint meghallotta a kaparászást. Most már biztos volt benne, hogy nem a képzelete játszik vele. A hang a bejárati ajtó felől jött, mintha valaki a kulcslyuknál babrált volna. Kiugrott az ágyból, felkapta a mobilját az éjjeli szekrényről, és közelebb lopódzott az ajtóhoz. A kulcs a zárban fityegett, még a biztonsági lánc is be volt akasztva. Ettől kicsit megnyugodott. A telefonját viszont továbbra is készenlétben tartotta, hogy szükség esetén segítséget hívhasson.

Újból hallotta a kaparászó hangot, azután halk motyogást ütötte meg a fülét, mintha valaki káromkodott volna az ajtó túloldalán.

– Menjen innen, különben rendőrt hívok! – kiáltotta roppant határozottnak és fenyegetőnek szánt hangon.

Egy ideig semmit sem hallott. Már reménykedett benne, hogy bárki próbált is bejutni, most megijedt és elszelelt.

– Van ott valaki? – hallott egy óvatos kérdést. Nem volt benne biztos, hiszen suttogott, de úgy tűnt, férfi az illető.

– De még mennyire, hogy van. A lakás tulajdonosa – válaszolta Melina most még határozottabban, és büszke volt magára, amiért a hangja éppenhogy csak megremegett. – És ha nem tűnik el azonnal, én esküszöm, tényleg hívom a rendőrséget.

– Ki maga? – érdeklődött a kint lévő.

– Maga ki? – háborodott fel a lány. Ki látott már olyan idétlen betörőt, aki kérdőre vonja az otthoniakat.