Bagi Dániel

Az Anjouk Krakkóban

Nagy Lajos lengyelországi uralmának belpolitikai kérdései

Kronosz Kiadó

Pécs, 2014

Jelen digitális könyv a Kronosz Kiadó gondozásában 2014-ben megjelent kötet változatlan kiadása.

Kiadja a Virágmandula Kft.

Felelős kiadó: a kft. ügyvezetője

Pécs, 2014

epub ISBN 978 615 5339 73 8

A kötetben szereplő térképet Nagy Béla készítette

A borítón a kassai privilégium (1374) fotója látható

© Bagi Dániel

© Virágmandula Kft. / Kronosz Kiadó

Tartalom

Előszó

Nagy Lajos krakkói uralma a történeti irodalomban

A korszak forrásai

Czarnkowi János krónikája

A kassai privilégium

A kassai privilégium szövege és tartalma

A kassai privilégium lehetséges forrásai

A kassai privilégium „műfaja”

Források és szakirodalom: köztes mérleg

A trónöröklés

Az adókérdés

Társadalom-, birtokadományozási és méltóságbetöltési politika

Összegzés

Források és irodalom

Források

Feldolgozások

Személynév mutató

Zusammenfassung

Előszó

Jelen könyv, mely 1999-ben a Kossuth Lajos Tudományegyetemen megvédett doktori disszertációm rövidített és javított változata, az első magyar–lengyel perszonális unió történetének bemutatására vállalkozik. Mint minden hasonló vállalkozás esetében, itt is azonnal felmerül a kérdés, van-e egyáltalán létjogosultsága egy ilyen témájú munka megszületésének? Szinte közhelyszerű megállapítás, hogy a lengyel és a magyar történelem számos hasonlóságot mutat, és hogy a két nemzet között rengeteg érintkezési terület alakult ki. Közös ügyeinkkel foglalkozó irodalmunk[1] azonban inkább az új-, az elmúlt években pedig a legújabb kor eseményeinek feldolgozására törekszik,[2] a középkori események vizsgálatának kevesebb figyelmet szentel. Ez természetesen érthető, hiszen az 1848–1849-es forradalom és szabadságharc lengyel vonatkozásai és szereplői megkerülhetetlenek, a múlt század végi politikai rendszerváltás óta pedig megnyílt az út az 1939–1944 közötti időszak és 1956 lengyel–magyar vetületű kutatásai előtt. E magyar nyelven elérhető munkák sajátossága, hogy a magyar–lengyel történeti kapcsolatok középkori szakaszát terjedelmileg is szűk keretek között tárgyalják, és az Árpád- illetve Anjou-kori történéseket, így Nagy Lajos lengyelországi uralmát is alapvetően dinasztikus szemszögből ábrázolják.[3]

Ami a jelen munka főtárgyát illeti: Nagy Lajos krakkói uralmának köztörténeti eseményeit kielégítően ismerjük. Kevésbé feldolgozottak azonban az uralma alatt megfogható tényleges belpolitikai intézkedései, és ez az állítás a magyar történetírás érthetően mérsékelt érdeklődésén túl a lengyel nemzeti historiográfiára is vonatkozik. Ezért e munka célja elsősorban az, hogy az elérhető források és a szakirodalom ütköztetésével arra a kérdésre keresse a választ, hogy mennyiben igazolható a történetírás és a lengyel történeti emlékezet ítélete Lajos kormányzatáról. E cél elérésének érdekében munkámban szakítani kívántam azzal a hagyománnyal és szemlélettel, mely az első magyar–lengyel perszonális unió megítélésének súlypontjait a dinasztikus és diplomáciai kapcsolatokra helyezte. Sokkal érdekesebb eredményeket érhetünk el, ha a már a középkor folyamán az Anjou-kormányzattal szemben megfogalmazott kritikákat szembesítjük a források alapján megfogható tényleges belpolitikai intézkedésekkel.

Az ügy természetéből fakad, hogy a jelen munkában elsősorban a Lengyelországban keletkezett és lengyel nyelvű szakirodalmi tanulmányokat kellett felhasználni, amit nem csak a „területi illetékesség” tett indokolttá, hanem az a kétségtelen körülmény is, hogy – miként fent már röviden szóltam róla, s alább még részletesen visszatérek rá – a magyar történetírás csak általánosságban foglalkozott Lajos király krakkói éveivel. A lengyel és a magyar nyelvű munkák mellett igyekeztem felhasználni minden egyéb, a kérdésre vonatkozó és elérhető munkát.

Végezetül szeretnék köszönetet mondani Jerzy Wyrozumski professzonak, a Jagelló Egyetem nyugalmazott egyetemi tanárának, aki még doktori disszertációm elkészülte előtt lehetővé tette, hogy Krakkóban elvégezhessem a szükséges anyaggyűjtést. Külön szeretnék köszönetet mondani Solymosi László professzornak, akinek konstruktív kritikai megfigyeléseit és értékes tanácsait igyekeztem hasznosítani a jelen munka során is.

Pécsett, 2014 májusában

A szerző

Nagy Lajos krakkói uralma a történeti irodalomban

Nagy Lajos rövid, tizenkét évig tartó krakkói uralma nem tartozik a történeti feldolgozások népszerű témái közé. A magyar nyelvű polonista irodalmon kívül[4] a magyar historiográfia érdeklődését legfeljebb az Anjou-kor egészének egy rövid mellékszálaként keltette fel. Nem sokkal jobb a helyzet a lengyel történeti kutatásban sem. Az 1370–1382 közötti tizenkét év történései szinte elvesznek az utolsó két Piast uralkodó, a Piast-monarchiát újraegyesítő és felvirágoztató Łokietek Ulászló (1320–1333) és Nagy Kázmér (1333–1370), valamint a Jagelló-kor nyitányának tekinthető Anjou Hedvig (1384–1399) uralmáról írott számos monográfia és egyéb feldolgozás között. A mérsékelt történetírói érdeklődés ellenére a lengyelországi Anjou kormányzat megítélésében néhány olyan markáns, máig ható történetírói vélemény lelhető fel, melyek mindmáig döntően befolyásolják a közvélekedést Lajos lengyel királyként gyakorolt uralmáról, s így részletesebb bemutatásuk megkerülhetetlen a jelen tanulmányban.

A korszak eseményeit értékelő történetírói vélemények két, egymásnak látszólag ellentmondó állítás köré csoportosíthatók: ezek szerint Lajos király egyáltalán nem uralkodott Lengyelországban, ám ennek ellenére a lengyel nemesség valamennyi jogát neki köszönheti.[5] E tömör és határozott értékítéletet a 16–17. században fénykorát élő lengyel nemesi köztársaság egyik intellektuális szószólója, a Jagelló-kor vége és a Wasa-kor eleje közötti interregnum történetét papírra vető Świętosław Orzełski fogalmazta meg.[6] Orzełski véleménye gyorsan elterjedt kortársai között, a III. Wasa Zsigmond uralma ellen 1606-ban kitört ún. Zebrzydowski-féle nemesi felkelés dokumentumai között már szerepel.[7]

A trónöröklés

A lengyel államfejlődés egyik leginkább vitatott kérdése a királyság kezdetének meghatározása. A történetírói hagyomány a 12. század második negyedében alkotott Anonymus Gallusnak, a lengyel ősgeszta máig ismeretlen szerzőjének köszönhetően sokáig III. Ottó császár (997–1002) 1000. évi gnieznói utazásával kötötte össze a királyság kezdeteit. Ezzel szemben tény, hogy az első lengyel király, Bátor Bolesław (992–1025) – ellentétben kortársával, Szent Istvánnal – nem kapott koronát sem 1000-ben, sem pedig később. Így kénytelen volt halála előtt, 1025-ben saját magát megkoronáztatni, amit a gnieznói érsek végzett el egy máig ismeretlen koronával.[8] Egészen 1138-ig ez a koronázás jelentette a jogalapot a hasonló aktusokra, annak ellenére is, hogy törvényességét már a kortársak is kétségbe vonták.[9] Közvetlenül Bolesław 1025-ben bekövetkezett halála után királlyá koronázták fiát, II. Mieszkót. Az aktus jogalapja csak az 1024-es első királykoronázás lehetett. Uralkodásáról keveset tudunk, sem külső, sem belső forrásaink nem szolgálnak kielégítő információkkal korszakáról, azonban az irodalom az ő idejére teszi a korai Piast-monarchia összeomlását,[10] amely az 1033-ban létrejött merseburgi békével fejeződött be, ahol Mieszkónak vissza kellett adnia a királyi felségjelvényeket Konrád császárnak.[11] Egy, a forrásokban csak nagyon felületesen említett pogánylázadás, valamint egy cseh támadás után tudott trónra lépni Megújító Kázmér, aki ugyancsak fejedelemként uralkodott. Halála után fia, Merész Bolesław (1058–1079) került a trónra. Uralma legnagyobb eredménye, hogy 1076 végén sikerült királlyá koronáztatnia magát, így időlegesen Lengyelország ismét királysággá vált.[12] Merész Bolesław uralmát azonban nem sokkal később testvére, Ulászló Herman (1079–1102) megdöntötte.[13] Ő életében már nem tudta megszerezni a koronát és a vele járó királyi méltóságot. Fia, Bolesław pedig egészen az 1135-ös, a birodalommal szembeni végleges vereségéig a regnum, azaz a Bátor Bolesław korabeli királyság visszaállításán fáradozott. Ez a birodalommal szemben elszenvedett 1135-ös vereség után lehetetlenné vált, így 1138-ban híres végrendeletében felosztotta az országot fiai között. E megosztási elv értelmében a Piast-dinasztia különböző tagjai a ius ducale, a fejedelmi jog alapján uralkodtak Lengyelország különböző tartományaiban: Kis- és Nagy-Lengyelországban, Mazóviában, Kujáviában, a cseh fennhatóság kezdetéig Szilézia egyes fejedelemségeiben, valamint Nyugat-Pomerániában.[14]

Az adókérdés

Kétségtelen, hogy a kassai privilégium úgynevezett adórendelete okozta a legnagyobb földindulást a történetírásban. Nagy Lajos 1374. évi oklevele adókérdésének általános megítélésére jellemző, hogy függetlenül az egyes korokban uralkodó történetírói megítéléstől, a kutatók e rendelkezést tekintették a későbbi nemesi aranyszabadságok kezdetének, a kora újkori királyi hatalom hanyatlását megelőlegező első lépésnek.

Már Tadeusz Czacki (1765–1813) a neves jogtudós is úgy látta, hogy Lajos komoly kedvezményekben részesítette lengyel alattvalóit. Szerinte a Kassán elfogadott adórendelet értelmében a nemesség „egy olyan privilégiumot kapott, mely megengedte, hogy semmilyen adót ne fizessen”.[15] Ezt a későbbi, elsősorban jogtörténeti kutatás azzal egészítette ki, hogy a privilégium adókérdéssel foglalkozó része különösen azért volt káros, mert „adócsökkentést tartalmazott”.[16] Egy további megállapítás szerint azonban e rendelkezés folytán maga a királyi hatalom hatáskörei szűkültek be, hiszen „a király ettől kezdve csak a nemesség hozzájárulásával szedhetett adót”.[17] Így az irodalom e vonulata a későbbiekben egyértelműen minden nemesi jog forrásának tekintette a kassai privilégium adóval foglalkozó cikkelyét,[18] és a rendi fejlődés egyik alappillérét látta benne, mivel – ahogy a korszak egyik jeles kutatója fogalmazott – „a nemesség […] mint rend kapott nagy kiváltságokat, minden az állam javára történő szolgáltatás alól mentesült, kivéve két garasnyi adót minden jobbágytelek után”.[19] Hasonlóan foglalt állást ebben a kérdésben Janusz Kurtyka, aki az egész pénzügyi rendszer megváltoztatását tulajdonítja a kassai privilégiumnak.[20]

Eme, lényegüket tekintve egységes szakirodalmi vélekedések[21] középpontjában tehát a következők állnak: a privilégium adórendelete szoros ok-okozati összefüggésben áll a trónörökléssel, sőt az adóról szóló cikkely előfeltétele az Anjouk nőági öröklésének Lengyelországban. Emellett akik adócsökkentést látnak e rendelkezésben, azt vélelmezik, hogy egy korábbi, nagyobb összegű adó lecsökkentését tartalmazta a Kassán kiállított dokumentum. Végül pedig egy hosszabb folyamat, a királyi hatalom gyengülése, illetve a rendi hatalom előretörése első állomásának tekintik e kérdést.[22] A továbbiakban nézetem szerint ezen állítások mentén kell vizsgálni a kassai privilégium adórendeletét, összevetve a szakirodalmi vélekedéseket a rendelkezésünkre álló forrásokkal.

Személynév mutató

Abraham

Adam

Adelhaid (Hesseni), III. (Nagy) Kázmér második felesége

Aldona/Anna (Litvániai), Gedimin litván fejedelem lánya, III. Nagy Kázmér első felesége

András, II. magyar király

Andrzej krakkói albíró

Anonymus Gallus

Balzer, Oswald

Bardach, Juliusz

Béla, IV. magyar király

Bertényi Iván

Bienak, Janusz

Bobrzyński, Michał

Bogoria, Jakób

Bogoria, Jarosław

Bogoria, Mikołaj zawichosti, majd wiślicai várnagy, udvari marsall

Bogoria, Piotr

Bogoria, Prokop

Bogoria, Święsław

Bogusław, V. nyugat-pomerániai fejedelem

Bolesław (Szemérmes) krakkói és sandomierzi fejedelem

Bolesław, I. (Bátor, Vitéz) lengyel fejedelem

Bolesław, II. (Merész, Bőkezű) lengyel fejedelem és király

Bolesław, III. (Ferdeszájú) lengyel fejedelem, uralkodó

Bolesław, V. (Kegyes) krakkói és sandomierzi fejedelem

Bónis György

Caro, Jakob

Chodek (Goraj nembeli)

Chodko

Czaki, Tadeusz

Czarnkowi János (Johannes de Czarnkow)

Csizmadia Andor

Csukovits Enikő

Dąbrowski, Jan

Dachbodowicz, Danilo

Davies, Norman

Demetrius (Goraj nembeli)

Divéky Adorján

Długosz, Jan

Eckhart Ferenc

Engel Pál

Erzsébet, Łokietek/Piast 

Erzsébet, III. (Nagy) Kázmér lánya

Fałkowski, Wojciech

Fehér Ulászló lengyel herceg

Fest Sándor

Frigyes, III. (Szép) osztrák herceg, német király

Gawlas, Slawomir

Gerics József

Gedimin litván fejedelem

Gieysztor, Aleksander

Goraj család

Górski, Karol

Grodecki, Roman

Gąsiorowski, Antoni

Halecki, Oskar

Heck, Roman

Hedvig, Anjou

Henryk de Bohemia

Hoensch, Jörg K.

Holub József

Hóman Bálint

Honorius, III. pápa

Horváth Pál

Imre magyar király

István, I. (Szent) magyar király

István, Anjou herceg

Iván (Goraj nembeli)

Jan krakkói várnagy

János, II. (Jó) normandiai herceg, francia király

Jura, Jan sandomierzi vajda, krakkói várnagy

Kaczmarczyk, Zdzisław

Kadlec, Karel

Károly, I. Róbert magyar király

Károly, IV. német-római császár

Kázmér stettini herceg

Kázmér, I. (Megújító) lengyel fejedelem

Kázmér, III. (Nagy) lengyel király

Kmita, Jan

Kmita, Piotr

Krisztina (Rokiczana), III. Nagy Kázmér harmadik felesége

Kromer, Martinus

Krystina

Kunigunda, Bolesław krakkói és sandomierzi fejedelem felesége

Kurozwęcki, Dobiesław krakkói vajda

Kurozwęcki, Krzesław

Kurtyka, Janusz

Kutrzeba, Stanisław

Kürbis, Brygida

Leliwita nemzetség

Leonárd

Łowmiański, Henryk

Luxemburgi (Vak) János cseh király

Marcus

Matuszewski, Jacek Stanisław

Melsztyński, Jan

Michał

Miechowita, Maciej

Mieszko, II. lengyel király

Mikołaj krakkói bíró

Mikołaj szandeci bíró

Modzelewski, Karol 14

Morski, Florian krakkói püspök

Nicolaus soltész

Opuliai László 

Orbán, V. pápa

Orzełski, Świętosław

Ostarzek (Goraj nembeli)

Ottó, III. német-római császár

Paczyń

Peregryn, Grabianówi

Pilicai Otto 104,

Piotr sandomierzi várnagy

Piotr (Goraj nembeli)

Pór Antal

Potkański, Karol

Przecław, Gułtówi kaliszi vajda, nagy-lengyel sztároszta

Przemysł, II. nagy-lengyelországi fejedelem

Przybysław (Fulsztyni)

Przybysław

Rácz György

Radlica, Jan

Rákóczi, II. György

Rauscher, Rudolf

Samsonowicz, Henryk

Sędziwój, Szubini nagy-lengyel sztároszta

Sՙędziwój (Sandivogius), Wajnowoi

Skwarczeński, Paweł

Solymosi László

Suchywilk, Janusz

Swiesław gnieznói éneklőkanonok

Szafreniec család

Szczur, Stanislaw

Szlachtowski, Jan

Szujski, Józef

Szymon, Ruszkowi

Tarnowski, Rafał wiślicai várnagy

Tarnowski, Jan (Jasiek) krakkói várnagy

Tarnowski, Nieustęp

Tarnowski, Pakosław

Tarnowski, Spycimir

Thomislaus

Thuróczy János

Timon Ákos 

Topór nemzetség

Tymnienicki, Kazimierz

Ulaszló kujáviai fejedelem

Ulászló, I. Herman lengyel fejedelem

Ulászló, I. Łokietek lengyel király

Ulászló, II. (Jagelló) litván nagyfejedelem, lengyel király

Vetulani, Adam

Wacław

Waczko miles

Wincent poznańi vajda

Wrocaw

Wyrobisz , Andrzej

Wyrozumski, Jerzy

Zawisza (Kurozwęcki) krakkói püspök és alkancellár

Zebrzydowski, Mikołaj

Zsigmond, III. Wasa lengyel király

Zsigmond, Luxemburgi magyar, cseh király, német-római császár

Zusammenfassung

Die Angevinen in Krakau

Innenpolitsche Maßnahmen Ludwigs von Anjou

als Polnischer König (1370-1382)

I. Einleitung

Die Geschichte der sogenannten ersten ungarisch-polnischen Personalunion ist einerseits gut erforscht, weil die Ereignisse der Herrschaft von Ludwig I. von Anjou in Polen erfasst und handbuchmäßig zur Verfügung steht. Jedenfalls ist festzustellen, dass sich die ungarische Historiographie nur als ein Nebenfaden für die Herrschaftszeit des in der ungarischen Geschichte dermaßen bedeutenden Königs betrachtet wird, während die letzte vollständige Monographie in der polnischen nationalen Geschichtsschreibung 1918 vorgelegt wurde. In der vorliegenden Monographie, die ein Teil der 1999 an der Lajos-Kossuth-Universität Debrecen verteidigten Dissertation des Autors bildet, werden die aufgrund der Quellen erfassbaren innenpolitischen Maßnahmen der Anjou-Herrschaft in Polen analysiert.

II. Ludwig von Anjou als polnischer König in der Historiographie - Forschungsstand

Für die Geschichte der Herrschaft des Hauses Anjou hat sich die ungarische Historiographie nicht besonders interessiert, die meisten Gelehrten betrachteten die Geschichte der ersten ungarisch-polnischen Personalunion nur als Nebengleis bzw. Nebenfaden der Geschichte der Dynastie in Ungarn. Das zieht automatisch nach sich, dass die meisten sekundärliterarischen Arbeiten, an denen auch die vorliegende Unternehmung anlehnt, vorwiegend aus der Werkstatt der polnischen 

Was die allgemeine Beurteilung der Herrschaft von Ludwig in Polen anbetrifft, ist gleich festzusetzen, dass die Bewertung der Historiographie seit dem 16. Jh. um zwei, auf den ersten Blick als paradox wirkende Behauptungen gruppiert werden kann: Ludwig habe zwar Polen nicht regiert, indem er wegen seiner ständigen Abwesenheit die Regierungsaufgaben Anderen, zunächst seiner Mutter, Elisabeth von Łokietek, und später einem Regentrat überlassen habe, aber trotzdem würden alle Rechte und Privilegien des Adels auf ihn zurückgeführt können. Diese Behauptungen haben die Jahrhunderte überlebt, aber nach 1795 bzw. 1815 neue Bedeutung gewonnen, und in der Historiographie des späten 19. Jhs. zu einem ziemlich ungünstigen Ludwig-Bild geführt, indem der König als Initiator der späteren Schwächung und Untergrabung der politischen Strukturen Polens im 17-18. Jh. dargestellt wurde, und er als Gegensatz zu Kasimir dem Großen zum Symbol fremder Herrschaft erhoben wurde. Eine andere Linie der Historiographie ging hingegen immer davon aus, dass Ludwig doch in Polen regierte, er habe sogar versucht, das Land nach abendländischen Mustern zu modernisieren, aber er habe sich auf einer Zwangsbahn bewegen müssen, indem im Mittelpunkt seiner Herrschaftspolitik die Sicherung der Thronfolge der Angevinen in Polen stand, was er alles untergeordnet habe. Und schließlich unabhängig davon, ob man das Nichtregieren oder das Regieren, das Interesse oder Desinteresse des Königs für die polnischen Anliegen in der Forschung unterstrich, sind alle einig: der König habe dem Adel, d. h. der Nation eine Art Grundgesetz gegeben habe, indem er in seinem im September 1374 in Kaschau (Kassa, h. Kosice in der Slowakei) erlassenen Privileg für die Zustimmung des Adels der Thronfolge der weiblichen Linie der Angevinen g zahlreiche Begünstigungen für den Adel, u. a. starke Steuerbegünstigungen gewährt habe. Ein Teil der Forschung ging sogar weiter, und vermutete, dass er König hierbei auf ungarische Rechtsinstitutionen zurückgegriffen habe, indem er manche der Maßnahmen der von ihm im Jahre 1351 erlassenen Gesetze nach Polen exportiert habe.

Dieses Bild hat sich bis zu jüngster Zeit nicht wesentlich verändert.

III. Quellen und methodologische Grundlagen der Arbeit

Erschwert ist die Erforschung der Jahre 1370-1382 in Polen vor allem dadurch, dass es außer den nicht vielen, meistens als späterer Transsumpt erhaltenen, vom König oder seiner Mutter ausgestellten Urkunden, im 15. Jh. verfassten narrativen Texten, sowie der in diesem Zeitalter entstandenen Privaturkunden nur zwei zeitgenössische Quellen zur Verfügung stehen: die Chronik des Johannes von Czarnkow, eines der am meisten entschlossenen Gegner der Herrschaft des Hauses Anjou in Polen, sowie das oben bereits erwähnte Kaschauer Privileg von Ludwig von Anjou. In der Forschung wird im allgemeinen von der ersten Ersten ausgegangen, d. h. die in der Chronik verschriftlichten Schwerpunkte des ehemaligen Vizekanzlers von Kasimir III. werden als Grundlage der Herrschaft von Ludwig von Anjou angenommen, und das Kaschauer Privileg wird der Chronik untergeordnet bewertet. Hierbei ist jedoch zu bedenken, dass der Quellenwert der Chronik ziemlich beschränkt ist: Johannes von Czarnkow war einer der Opfer der angevinischen Regierung in Polen: er gehörte zu denen, die unter Ludwigs Herrschaft nicht mehr weiterdienen durften. Das an sich begründet die sorgsamste Kritik dem Chroniktext gegenüber. Darüber hinaus muss berücksichtigt werden, dass der Vizekanzler nach 1372 nur über Informationen verfügte, die ihm aus zweiter oder dritter Hand bekannt wurden: er musste ja den Hof verlassen, und seine Chronik entstand weit von Krakaus weg, höchstwahrscheinlich in Großpolen. Es lohnt sich eher, wenn die Einzelheiten der angevinischen Herrschaft in Polen untersucht werden, von den im Kaschauer Privileg enthaltenen innenpolitischen Maßnahmen des Königs auszugehen, die mit Recht als Willensäußerung des Herrschers betrachtet werden können. Das Kaschauer Privileg ist eines der wenigen im Original erhalten gebliebenen Urkunden zur polnischen Geschichte des späten 14. Jhs., dessen einziges Exemplar in Krakau aufbewahrt wird. In der Forschung wurde versucht, den Inhalt der Urkunde entweder auf die Privilegien von Kasimir dem Großen, oder auf das sogenanntes einzige Gesetz von Ludwig I. in Ungarn (1351) zurückzuführen. In der vorliegenden Arbeit wurde die die Feststellung formuliert, dass die Urkunde nur ein einziges Vorbild hatte, und zwar das sogenannte Ofner Privileg von Ludwig, das er 1355 den in Ofen/Buda erschienenen Gesandten der polnischen Eliten für den Fall ausstellte, wenn er in der Zukunft zum polnischen König gewählt werden würde. Vom Text des Privilegs von Kaschau sind drei Kardinalfragen im Hinblick auf die polnische Herrschaft von Ludwig abzuleiten. Diese sind die folgenden: die Thronfolge, die Steuerfrage und das Verhältnis des Königs zu den polnischen Eliten. Diese letzte Frage kann in in zwei Unterteile geteilt werden: das Verhältnis des Königs zum Establishment in Polen kommt erstens durch seine Verschenkungspolitik, zweitens durch die Praxis der Besetzung der wichtigsten Würden im Königreich Polen zum Ausdruck.

IV. Bearbeitung der einzelnen Teilfragen und Ergebnisse

IV.1. Regelung der Thronfolge

Sowohl die polnische als auch die ungarische Nationalhistoriographie haben immer viel Bedeutung der Umgestaltung der Thronfolge beigemessen. Als allgemeines Urteil der Forschung gilt, Ludwig habe alles der Durchsetzung der Thronfolge der weiblichen Linie in seiner Politik unterordnet. Ausgegangen wird von der Frage, ob die Angevinen durch politische Übereinkunft (pactum) oder durch Bluterbe den Thron von Polen erworben haben. In der Forschung ist in weitem Kreise verbreitet, dass über die Thronfolge bereits in den dreißiger Jahren des 14. Jh. während der Verhandlungen in Visegrád (1335, 1338 bzw. 1339) entschieden worden sei, d. h. das Haus Anjou sich den Thron durch politische Vereinbarung erworben habe. Diese These kann damit widerlegt werden, dass das Vorhandensein einer politischen Übereinkunft einerseits nur durch sehr späte, im. 15. Jh. verfasste Quellen (Długosz bzw. Johannes von Thurocz) belegt werden kann, andererseits aber klar sichtbar ist, dass Kasimir der Große bis zu seinem Tode im Jahre 1370 die angevinische Thronfolge zu verhindern versuchte. Andererseits ist zu berücksichtigen, dass die Sicherung des Throns für die Angevinen nicht nur in Polen ein Problem für die Dynastie bereitete, sondern auch in Ungarn, und es ging nicht nur um die Angevinen selbst, sondern um die Gewährung der Kontinuität der Blutlinie der alten Herrschersdynastien der Árpáden bzw. Piasten. Die Angevinen herrschten ja sowohl in Ungarn als auch in Polen

Die Übereinkunft im Jahre 1374 in Kaschau hatte die piastische Kontinuität durch die Person von Hedvig von Anjou auf dem polnischen Thron zu gewähren, eine andere Frage ist es, dass Hedwig, die nach dem Tode ihres Vaters zum polnischen König (!) gewählt und mit Jagiełło verheiratet wurde, kinderlos blieb, was sowohl in Polen als auch in Ungarn wegen der Kinderlosigkeit der anderen Tochter von Ludwig zur Unterbrechung der genealogischen Kontinuität der alten Herrscherhäuser führte und zum Aufstieg der Jagellonen Polen und der Luxemburger in Ungarn beitrug.

IV.2. Steuerfrage

Am meisten interessante Verfügung des Privilegs von Kaschau ist die von Ludwig erlassene Steuermaßnahme. In der Forschung wird im allgemeinen angenommen, dass die Steuerpolitik des Königs in engem Zusammenhang mit der Regelung der Thronfolge gestanden, und eine drastische Steuerminderung abgezielt habe. Demnach hätte Ludwig die bereits während der Herrschaft von Kasimir III. vorhandenen Steuersätze einer ständigen königlichen Steuerart von 12 Groschen auf 2 bzw. 4 Groschen gemindert, was zur Zerstörung des Steuersystems geführt hätte. In der polnischen Historiographie wies nur der Rechtshistoriker Jacek Stanisław Matuszewski darauf hin, dass Ludwig nicht Steuerminderung, sondern eine neue, bisher nicht vorhandene Steuer in Polen eingeführt habe.

Wenn man die vorhandenen Quellen untersucht, ist festzustellen, dass die Aussage der Chronik von Johannes de Czarnkow, dass der König eine Steuer namens poradlne einzuführen versuchte, wobeben sich die polnischen Eliten gewährt haben, da sie sich davon als befreit betrachtet hätten, wurde von Długosz ein Jahrhundert später wesentlich umgestaltet, und erst in seiner humanistischen Synthese wird darauf Bezug genommen, dass Ludwig einen Steuersatz von 12 Groschen vermindert hätte. Nimmt man den Text des Kaschauer Privilegs, stellt sich nur soviel heraus, dass Ludwig die Grundbesitzer in weitem Sinne (auch die königlichen Städte) einerseits von allen früheren Steuern freistellt, andererseits dennoch in signum summii dominii  eine Steuer einführte. In die Analyse wurden auch die vor 1370 ausgestellten Urkunden miteinbezogen, und festgestellt, dass es keine Spur von solchen Steuersätzen gibt, die die Forschungsansichten über das frühere Vorhandensein einer solchen Steuer untermauern könnten. Alles weist darauf hin, dass Ludwig eine neue Steuerart eingeführt hat, was eher darauf hinweist, dass hier die in Ungarn schon unter seinem Vater, Karl I. von Anjou eingeführte ständige königliche Steuer eingeführt wurde. Es ist ferner festzustellen, dass die Steuerfrage nicht mit der Thronfolgeregelung in Zusammenhang gebracht werden kann. 

IV.3. Donationspolitik und Besetzung von Würden

Eine der grundlegendsten Feststellungen der früheren Forschung ist es, dass Ludwig als polnischer König insbesondere die Mitglieder kleinpolnischer Adelssippen reich beschenkt habe, wofür sie die Thronfolge einer seiner Töchter gefördert hätten. Eine andere, und bis heute in der Forschungsliteratur nicht widerlegte These ist, dass der König die wichtigsten Würdenträger abgelöst und um neue, der Idee der angevinischen Thronfolgeregelung treue Akteure ersetzt hätte.

Grundsätzlich muss davon ausgegangen werden, dass sich Ludwig bei seiner Ankunft mit verschiedenen politischen Interessengruppen auseinanderzusetzen hatte. Einige haben seinen Onkel schon vor seiner Ankunft beigesetzt, andere waren daran interessiert, dass das Testament des verstorbenen Königs zugunsten seines Enkelsohnes, Kasimir von Stettin vollstreckt wird, wieder andere versuchten zu erwirken, dass sich der König auch in Großpolen krönen lässt. Es markiert sich hierbei auch eine stark angevinisch gesinnte Interessengruppe am polnischen Hofe, der von Anfang an die Herrschaft von Ludwig unterstützte. Eben deshalb ist es mehr als merkwürdig, dass im Gegensatz zu den Behauptungen der Forschung keine großzügige Verschenkungen für den Adel bekannt sind. Kasimir der Große fing bereits in den fünfziger Jahren des 14. Jhs. an, seine Donationspolitik umzugestalten, was im Grunde genommen die Einstellung der größeren Grundbesitzverschenkungen bedeutete. Ludwig scheint diese Politik fortzusetzen, was wiederum der allgemeinen Charakteristik der Donationsprinzipien des Hauses Anjou in Ungarn entspricht.

Was die Ablösung der wichtigsten Würdenträger anbetrifft, scheint sich die ältere Forschung zu irren: zwischen 1370-1382 blieben beinahe alle wichtigsten Würdenträger in ihrem Amt: zum Wechseln kam es an drei Posten, von denen der eine eben der von Johannes von Czarnkow war, der seine Abdankung als allgemeinen Vorgang vorstellte.

IV.4. Ergebnisse

Als Ergebnis ist festzuhalten, dass die Forschungsansichten, denen nach Ludwig in Polen nicht regiert hätte, falsch sind. Egal ob persönlich oder durch seine Mutter, hat er auch in Polen geherrscht, und versuchte das Land mit den Mitteln, die die Dynastie in Ungarn schon in der ersten Hälfte des 14. Jhs. ausprobiert hatte, zu modernisieren. Diese Modernisierungsversuche betrafen dennoch vor allem die Interessen des Adels, was also ausschließt, dass Ludwig im Kaschauer Privileg Begünstigungen für die Gewährung der Thronfolge der weiblichen Linie der Angevinen gegeben hätte.

[1] A nagyobb, összefoglaló jellegű művekben a középkori részek aránytalanul kevés helyet kapnak. Vö. Szokolay 1997; Kapronczay 2000; Perényi 1962; Kovács–Dávid 1978.

[2] Lásd e tekintetben: Tischler 1996.

[3] Kapronczay 2000. 21–23.; Szokolay 1997. 24–25.

[4] Perényi 1962; Kovács–Dávid 1978; Szokolay 1997; Kapronczay 2000.

[5] L. a lengyel királyok életrajzait összeállító Andrzej Wyrobisz munkáját: Wyrobisz 1992. 262.

[6] Bezkrólewia 17.

[7] Pisma polityczne 49.

[8]  Dzieje Polski I. 99–100..; Wyrozumski 1979. 127–128.; Samsonowicz 1990. 24.

[9] AnnMagd 169: „Bolizlavo dux Polonie obitu Henrici imperatoris comperto, elatus animo, superbiae veneno perfunditur, adeo ut uncto inponi sibi coronam tenere sit usurpatus.”; Wipo 31–32.: „Eodem anno quem supra notavimus Bolizlaus Sclavigena, dux Bolanorum, insignia regalia et regium nomen in iniuriam regis Chuonradi sibi aptavit”.

[10] Változásként jellemzi Labuda 1992. 195.; összeomlásként, lehanyatlásként Lang 1974. 638.

[11] Dzieje Polski I. 109.; Davies 1992. 70. A merseburgi békével kapcsolatban l. Boshof 1994. 171.

[12] Dzieje Polski I, 128–129.; Boshof 1994. 181.

[13] Boshof 1994. 181–182.

[14] Összefoglalóan l. Grudziński 1974. 6–7.; Modzelewski 1977. 89.

[15] Czacki IV.

[16] Bardach 1963. 422–423.; Serczyk 1968. 60.

[17] Dowiat 1968. 366.

[18] Wyrobisz 1992. 267.; Mikliss 1981. 76–77.

[19] Wyrozumski 1979. 240.

[20] Kurtyka 2001. 201–202.

[21] L. még Górski 1976. 56.: „Lajos megígérte, hogy […] nem vet ki magasabb összegű adót, mint a jobbágytelkenkénti két garast”; Górskira hivatkozva ugyanígy vélekedik még Gerics 1987. 127.

[22] A fent megadott irodalmon kívül l. még többek között: Wojciechowski 1936. 54. Ő a nemesi birtokokra megszerzett teljes immunitást hangsúlyozza. Matuszewski 1936. 178–179.; Sucheni–Grabowska 1967, 29.; Az adó kétgarasnyi összegével kapcsolatban lásd még: Wojciechowski 1928, 197–198. Különösen a királyi hatalom hanyatlását hangsúlyozza és a nemesség gazdasági-politikai előretörését látja benne Gieysztor 1966. 317–328, különösen 322.