Milbacher Róbert (szerk.)

Rohonyi Zoltán emlékkönyv

Kronosz Kiadó

Pécs, 2014

Jelen elektronikus könyv a Kronosz Kiadó gondozásában 2014-ben megjelent kötet változatlan kiadása

www.digitalpaper.hu

Kiadja a Virágmandula Kft.

Felelős kiadó: a kft. ügyvezetője

Felelős szerkesztő: Erőss Zsolt

Pécs, 2014

A Pécsi Tudományegyetem Bölcsészettudományi Kara

Klasszikus Irodalomtörténeti és Összehasonlító Irodalomtudományi Tanszékének emlékkötete alapító tanszékvezetője emlékére

Szerkesztette Milbacher Róbert

Szöveggondozás Radics Melinda

Rohonyi Zoltán fényképét Mánfai György készítette.

ePub ISBN 978-615-5339-67-7

© Szerzők

© Rohonyi Zoltán jogutódai

© Mánfai György

© Virágmandula Kft. / Kronosz Kiadó

Tartalom

Előszó

Jankovits László: Jacobus Piso százsoros elégiája az Úr szenvedéséről és keresztjéről

Balázs-Hajdu Péter: A romlás alakzatai. Adalékok Rimay János Tiszába esett könyvének tartalomjegyzékéhez

Borbély Szilárd: A Fanni’ Hagyományai fikciókritikai olvasása

S. Laczkó András: Két sor Matthissontól, avagy szép-e az Ilissus?

Nagy Imre: Katona József Ziska című drámájának nyelvállapota a kézirat vizsgálatának tükrében

Merényi Annamária: Filológiai megjegyzések Katona József A’ Borzasztó Torony vagyis a gonosz Talált-gyermek című művéhez

Takáts József: Irodalomtörténet urbanisztikával. Vitkovics és Berzsenyi episztolái a faluról és a városról

Kucserka Zsófia: Jókai tengerszemei: a táj szerepe a karakterképzésben

Sebők Orsolya: A hazai verses regény műfaj kialakulásáról

Bene Adrián: Zola mise en abyme-jei

Kisantal Tamás: Ami történt, megtörtént… A holokauszttagadás retorikája és diszkurzív jellemzői

Szántó F. István: Esszé, esszéizmus, kultúra. Adalékok az esszéműfaj tipológiájához

Thomka Beáta: Verhovina groteszk bölcsessége

Rohonyi Zoltán: Visszapillantó tükör. A tudományos pálya összefoglalása

Rohonyi Zoltán bibliográfiája

Rohonyi Zoltán

(1943–2013)

Előszó

Ezt a kötetet nem emlékkönyvnek terveztük, hanem tisztelgő, születésnapi ajándéknak. A kötet szerzőit eredetileg tehát arra kértük föl, hogy saját kutatási területükről hozzanak valami ajándékot tiszteletük kifejezéseként. Már a tartalomjegyzékből is kiderül, hogy az itt közölt tanulmányok az irodalomtudomány legkülönfélébb területeiről származnak. Az egyetlen dolog, ami összefűzi az írásokat, az Rohonyi Zoltán személye, illetőleg, sajnos, már csak az emléke. A szerzők ugyanis vagy kollégái, vagy pályatársai, vagy tanítványai voltak Rohonyi Zoltánnak.

A kötet címe (Előzetes kérdések) az ő egyik jellegzetes, A romantikus korszakküszöb című könyvében használt kifejezése. Tanulmányaiban, mielőtt rátért a tárgyalt művek értelmezésére, előbb mindig az interpretáció kereteit, fogalmait igyekezett tisztázni: ezeket nevezte előzetes kérdéseknek. Kötetünkben a tisztelgő tanulmányokat egy, a hagyatékból előkerült Rohonyi-írás követi, amely híven fejezi ki szakmai hitvallását, kutatói ars poeticáját. A gyűjteményt műveinek bibliográfiája zárja, amely egy sajnálatos módon immár befejezett életmű szikár adatait tartalmazza. 

Milbacher Róbert

Takáts József: Irodalomtörténet urbanisztikával. Vitkovics és Berzsenyi episztolái a faluról és a városról

Carl E. Schorske a város eszmetörténetéről írott tanulmányában olvashatjuk,[1] hogy az elmúlt kétszáz évben (tehát a 18. és a 20. század vége között) három világos értékelése alakult ki a városnak. Az első, amely az erénnyel kapcsolta össze, a felvilágosodás filozófiájából fejlődött ki még a 18. században; a második, az előzővel ellentétes koncepciót a 19. század elejének iparosodása termelte ki: ez a bűn helyének látta a várost. A harmadik értékelés pedig a 19. század közepének új szubjektivista kultúrájában született meg, immár jón és gonoszon túlra helyezve e településfajtát. A várost a civilizált erénnyel azonosító, elsőként említett nézetet Voltaire, Adam Smith és Fichte dolgozta ki, írja Schorske; mindegyik szerző a maga nemzeti kultúrájának megfelelően. Röviden összefoglalva, Voltaire – nem is Párizsra, hanem Londonra gondolva – a szabadság, a kereskedelem és a művészetek/mesterségek helyének látta a várost. „Ipar(kodás) és gyönyörködés: Voltaire szerint ez a két törekvés a városi élet megkülönböztető jegye, s e kettő együtt teremti meg a »civilizációt«.” Az ő szemében – a város későbbi kritikusaival ellentétben – a város nem a közösség szétrombolását viszi végbe, hanem az értelem és az ízlés elterjesztését.

Smith, a francia filozófustól némiképp eltérően, úgy látta, hogy a városi erényeket különféle vétkek kísérik, például a természetietlenség és a függőség. A vidéki gazda független ember, a városi mester viszont függ a fogyasztóitól. A város erénye a gazdasági és kulturális haladás ösztökélése, ám nem nyújtja a biztonságnak és személyes szabadságnak az érzését, mint a gazdák élete. Schorske olyan szakaszokat idéz A nemzetek gazdagságából, amelyekben Smith szinte preromantikus szerzőként beszél – noha a várost a takarékosság, a jólét és a szakértelem (tehát erények) serkentőjének tartotta. Később, már a 18. század második felében, a város kritikájának új, világi fajtájaként megjelent a város fogalmát a vétkekkel összekapcsoló ellenáramlat, amely már nem a vallásos moralisták régi bírálatát folytatta. A paraszti közösség szétrombolása miatti nosztalgikus szemlélet rendeződött ebben egymás mellé fiziokrata (mezőgazdaság-központú) nézetekkel és preromantikus természet-kultusszal. A város megítélésébe olyan elemek kezdtek belekeveredni, mint a mammonizmustól vagy a gépszerű racionalizmustól való félelem. A 19. század elejétől pedig, amikortól a gyáripar megváltoztatta a város képét, jellegét, a város sokak szemében társadalmi bűnök szimbólumává vált.

Ezek a 18. században, a 19. század elején kialakult képzetek – folytatom most már én az amerikai történész gondolatmenetét, amelynek további részére, a város harmadik értékelésére nem térek ki – hosszú ideig (máig?) tovább éltek az urbanisztikában, a városelméletben is. Például Louis Wirth 1920-as években írt híres urbanizmus-elmélete (a városszociológia egyik alapszövege)[2] a város jellemzésében a Schorske által említett első és második értékelés elemeit is használja, amikor egyrészt a nagyobb fokú racionalitás és szabadság helyének tekinti, másrészt a felbomlás és a társadalmi vétkek helyének is: a városban az emberi társulásoknak a pénz a közvetítő közege, felbomlanak benne az elsődleges emberi kapcsolatok, s megszaporodnak a különféle társadalmi bajok (lelki betegségek, öngyilkosság, bűnözés, korrupció stb.). Wirth leírása kétpólusú szerkezetre épült: a falu (vidék) és a város, a népi és a városi társadalom, mint a közösség két (ellentétes értelmű) alapmodelljének a feltevésére. A városban a faluhoz, a népi társadalomhoz képest nagyobb fokú a szabadság, a racionalitás, az elsődleges közösségek felbomlása és a társadalmi bajok jelenléte. E kétpólusú modell már a Schorske felidézte 18–19. századi értékelések hátterében is ott munkált.

Nemcsak a városról szóló elméleti gondolkodást, de a városépítészeti gyakorlatot is erősen befolyásolták e régi képzetek s a mögöttük húzódó kétpólusú modell. „Korunk városépítészeti eszméinek gyökereit – írja kiváló könyvében Meggyesi Tamás – lényegében négy, sajátos értékrendszerrel jellemezhető hagyományra lehet visszavezetni. Ezek közül az első az utópiák, a társadalmi és környezeti kísérletek hagyománya, a másik kettő a már említett urbánus és antiurbánus irányzatok ellentétpárja, a negyedik pedig a kertváros, a városi és vidéki életmód és környezet összeházasításának útja.”[3] Urbanisztikáról nemigen olvasók számára talán meglepő lehet, milyen nagy szerepet játszott a 20. század modernista városépítészetében az antiurbánus szemléletmód, a törekvés a falu (vidék) vélt vagy valós társadalmi, környezeti, lelki előnyeinek a városba való urbanisztikai bevitelére, s még általánosabban: milyen erős a kultúrkritikai hajtóerő jelenléte a városelméleti gondolkodásban. A város bírálata (miként védelmezése is) máig használja (átalakítva) a 18–19. században kialakult érv- és metaforakészletet – amelyet részben bizonyára korábbi készletek újrafelhasználása (átalakítása) révén dolgoztak ki.

Rohonyi Zoltán: Visszapillantó tükör. A tudományos pálya összefoglalása[4]

I. A tézisek mint értelmezéskeret

1. Aki az irodalom történetében gondolkodik, sohasem csupán személyes értelmet, én- és kollektív identitást képző egyedi tárgyakként fogadja be a műveket, hanem jelentésszövevénybe helyezi, mintegy akaratlanul belelátja egy értelemfolyamatba – a kulturális emlékezet érvényes szerkezete és birtokolt sávja által meghatározottan. Elsődlegesen nem fogalmi rácsot, szilárd szerkezetet alkot, sokkal inkább az irodalomtörténet reflektált folyamatában mozogva fokozatosan merevíti ezt ki a szöveggomolygásból, hogy feltárhassa valamely struktúra szerveződését, esztétikumának jellegét, a jelentés dimenzióit. Ezt végül a művek és a közöttük levő viszonyok, olykor a műveket előhívó intenciók interaktív működésére s működő meg- és félreértésére vezeti vissza, majd különböző alrendszerek alakzataként tudatosítja. E folyamatban viszont már temporális kötöttségű fogalmi-értelmező nyelvek szövik át és rögzítik a tapasztalatot. Könnyen belátható: „visszapillantó tükörbe” nézve, az irodalom történeti vizsgálója is fokozottan ki van téve a visszavetítés veszélyének, vigyáznia kell tehát, hogy ne szerkessze összefüggő s egyértelműen a jelen álláspontba torkolló elméleti folyamattá gyakran csak mélyszerkezeti szinten fellelhető gondolatszekvenciáit. Mégis valószínű, hogy a történeti hermeneutika paradoxonát aligha kerülheti meg: a jelenséget a maga sajátosságában akarja „megértve elfogadtatni”, miközben maga a jelenség a következmények, az „utótörténet” révén válik áttetszővé. Arany Jánosra hivatkozhatnék,[5] aki teljes rendszert mozgósított (tág értelemben kritikai) írásaiban, egyre kristályosabb formában, magát a kristályrácsot azonban csak utólag lehetett láthatóvá tenni; a katedrateória bizonyosan nem alkalmas arra, hogy Arany tételeiként fogadjuk el…

2. A tézisek pozícióját tehát általában a mai kérdésfeltevéseknek, metanyelvnek és problémalátásnak az implicit jellegű irodalomtörténészi szövegekkel való szembesítődése teszi bonyolulttá, mi több, feszültté. E feszültség forrása: pályám több mint negyed százada szociokulturális szemszögből az erdélyi irodalmi nyilvánossághoz és tudományossághoz kötődik, s önbecsapás volna tagadni, hogy nem mindig sikerülhetett a magyar irodalomtudomány legszigorúbb mércéjét érvényesítenem, még ha folyamatosan ehhez is próbáltam igazodni.

Ez a megállapítás közelebbről arra hívja fel a figyelmet, hogy

a) indulásom és munkásságom 90-ig terjedő szakasza bizonyos megkésettségről árulkodik: az erdélyi tudományosságban nem- vagy alig létező minőségeket és funkciókat céloztam meg, miközben maga – a nemzetközihez képest szintén megkésett – magyar tudományosság többnyire már túl volt ezeken (ám erről is utólag szereztem tudomást);

b) az értelmező apparátus végső fokon (szinte) mindig e kettősség jegyében – vagyis az erdélyi kultúrafogyasztó közösség és orgánumai által meghatározott keretben, de a magyar tudományosságra figyelve – alakította ki/kereste a közlési formát és nyelvezetét;

c) a legmegterhelőbb az volt, hogy a magyar tudományosság eredményeit integráló hagyományközvetítés az intézményesítés rendkívül alacsony szintjén történhetett. Az oktatás és a tudományos önfejlődés nem olvadhatott szervesen egybe (a résztémákkal való foglalkozás értelmében), de radikálisan szét sem válhatott: több teljes korszak előadásának a kényszere s az infrastruktúra és a folyamatos tájékozódás hiányát betetőző tabusítás együttesen képeztek visszahúzó erőt. Ezt sajnos úgy éltem meg, hogy az utolsó évtizedben az extenzív oktatásban őröltem fel az energiáimat. Mindebből az következik, hogy a tudományos munka téziseiben a publikációk specifikus körét meghaladó mértékben kell helyet adnom az oktatói tevékenységnek (mint szellemi építkezésnek).

[1] Carl E. Schorske, The Idea of the City in European Thought: Voltaire to Spengler = Thinking with History: Explorations in the Passage to Modernism, Princeton, 1998, 37–55., különösen: 37–44. A könyvfejezet világhálón található változatát használtam.

[2] Louis Wirth, Az urbanizmus mint életmód = Városszociológia, vál. Szelényi Iván, Bp., Közgazdasági és Jogi Kiadó, 1973, 41–63.

[3] Meggyesi Tamás, A 20. század urbanisztikájának útvesztői, Bp., Terc, 2005, 15.

[4] A Visszapillantó tükör (eredeti címén: „Habilitációs tézisek”) mindezidáig kiadatlan szövege 1996-ban készült az SZTE (akkor még József Attila Tudományegyetem) habilitációs pályázatához, műfaját tekintve azonban inkább ego-histoire, szellemi önéletrajz. Habilitációs előadását a szerző 1996. március 20-án tartotta meg. A tudományos előadás címe: A posztkantiánus tapasztalati helyzet és a költői beszédnemek. A tantárgyi előadásé: A kánonképzés mint irodalomtörténeti jelenség. Változtatások nélkül közöljük, kizárólag az eljárás által megkövetelt speciális hivatkozásokat oldottuk fel lábjegyzetek formájában. Ugyanebben a formában jelöljük a szükséges kommentárokat. A jegyzetekben a tanulmányok első megjelenési helyére hivatkozunk. – A szöveget Tóth Orsolya gondozta és teszi közzé.

[5] Rohonyi Zoltán, Arany János elméleti fogalomrendszere = Arany János: Irodalmi tanulmányok, kiad., bev. Rohonyi Zoltán, Bukarest, Kriterion,1978, 271–194.