Kerepeszki Róbert

A „tépelődő gentleman”

Darányi Kálmán

(1886–1939)

Kronosz Kiadó – Magyar Történelmi Társulat

Pécs – Budapest, 2014

A Kronosz Kiadó és a Magyar Történelmi Társulat sorozata

Sorozatszerkesztők:

Fedeles Tamás

Gőzsy Zoltán

Varga Szabolcs

Vonyó József

A kéziratot lektorálta és a kötetet szerkesztette:

Vonyó József

Jelen digitális könyv a Kronosz Kiadó gondozásában 2014-ben megjelent kötet változatlan kiadása.

Kiadja a Virágmandula Kft./Kronosz Kiadó 

és a Magyar Történelmi Társulat

Felelős kiadó: a kft. ügyvezetője és a Társulat elnöke

Pécs – Budapest, 2014

epub ISBN 978 615 5339 76 9

Sorozatterv: Tepes Ferenc

© Kerepeszki Róbert

© Virágmandula Kft.

Tartalom

BEVEZETÉS

ÚT A MINISZTERELNÖKSÉGIG

A családi háttér és az ifjúkor (1886–1909)

A hivatali pálya kezdete, az első világháború és a forradalmak évei (1909–1920)

A „szürke eminenciás” (1920–1932)

Bethlen után – Gömbös mellett (1932–1936)

A „TERHES ÖRÖKSÉG” – A KORMÁNY ÉLÉN (1936–1938)

Az elvárások nyomása alatt

Külpolitika az Anschluss árnyékában

Sikert ígérő törvények és a bukás

A győri program

Az ún. első zsidótörvény

A bukás

AZ UTOLSÓ ÉV (1938–1939)

ÖSSZEGZÉS HELYETT

A TÖRTÉNETI IRODALOM ÉS A KORTÁRSAK DARÁNYI KÁLMÁNRÓL

FELHASZNÁLT FORRÁSOK ÉS IRODALOM

A KÉPEK JEGYZÉKE ÉS FORRÁSAIK

NÉVMUTATÓ

Bevezetés

Az elmúlt évtizedek során és a közelmúltban is számtalan monográfia és szaktanulmány látott napvilágot, amelyek a 20. század első felének társadalmában vagy közéletében meghatározó szerepet játszó személyek életrajzát mutatták be. Különösen a történettudomány politikatörténettel foglalkozó ága fordított megkülönböztetett figyelmet a korszak miniszterelnökeire: születtek teljes életpályát feldolgozó munkák (Teleki Pál, Bethlen István, Gömbös Gyula, Imrédy Béla, Bárdossy László, Kállay Miklós, Szálasi Ferenc), de olyanok is, amelyek csak egy kormányfő hivatali idejére fókuszáltak (Károlyi Gyula).

A trianoni békeszerződéstől a második világháború végéig tartó negyedszázados időszakban összesen tizenkét politikus – ezek közül Teleki Pál kétszer – foglalhatta el a miniszterelnöki bársonyszéket (nem számítva már ide dálnoki Miklós Bélát, az Ideiglenes Nemzeti Kormány vezetőjét). Közülük csak négy olyan van, akinek életpályájáról vagy tevékenységéről nem született szakszerű biográfia: ők Simonyi-Semadam Sándor, Darányi Kálmán, Sztójay Döme és Lakatos Géza. A négy politikusból három rendkívüli, kül- és belpolitikai tekintetben is korlátozott helyzetben és csak nagyon rövid ideig állhatott a kormány élén. Simonyi-Semadam kormányának feladata lényegében csak az első világháborút lezáró békeszerződés aláírása volt 1920-ban, és alig négy hónapig maradt hivatalban. Sztójay 1944 márciusától öt hónapon át vezette a megszálló németeket mindenben kiszolgáló kollaboráns kabinetet, míg az őt követő Lakatos az egyre kilátástalanabbá váló világháborús helyzetben mindössze másfél hónapig, az 1944. októberi sikertelen kiugrási kísérletig látta el a miniszterelnöki feladatokat.

Darányi Kálmán esete azonban más. Ő nemcsak, hogy hosszabb ideig állt az ország élén, mint a másik három kormányfő együttvéve (bő másfél évig, 1936. október 12-től 1938. május 14-ig), és a korszak miniszterelnökei között is az ötödik helyet foglalja el a hivatali időt tekintve (nála hosszabb ideig csak Bethlen, Gömbös, Teleki és Kállay maradhatott a kormányfőknek akkoriban otthont adó budai Sándor-palotában), de miniszterelnöki periódusa alatt számtalan jelentős, sőt az ország szempontjából sorsdöntő esemény játszódott le. Ebben az időszakban került sor a kormányzói jogkör bővítésére, az országgyűlés felsőházának reformjára, illetve több fontos szociális intézkedésre; az ő kormánya terjesztette be az új választójogi szabályozást és az ún. első zsidótörvényt (ezeket azonban már utódja, Imrédy Béla miniszterelnöksége alatt fogadták el), továbbá ő hirdette meg a gazdaság élénkítését és a hadsereg fejlesztését célzó győri programot 1938 márciusában. Miniszterelnöksége idején figyelhető meg egy sajátos bel- és külpolitikai jelenség is, amit Gyurgyák János – a korábbi véleményeket összegezve – találóan így fogalmazott meg: „Darányi miniszterelnökségével kezdődik el az a paradox folyamat, amely az őt követő miniszterelnökök (Imrédy, Teleki, Bárdossy) alatt folytatódott, nevezetesen, hogy hivatalba lépésük és kinevezésük legfőbb célja Magyarország jobbratolódásának megállítása, valamint hazánk szuverenitásának minél teljesebb megőrzése volt, mégis miniszterelnökségük végén az ország a kiindulási pontnál sokkal rosszabb helyzetben találta magát, azaz egyre távolabb került a bethleni centrumpolitikától, s gyorsuló ütemben közeledett a náci Németországhoz.”[1]

Természetes, hogy Darányi miniszterelnöksége megkerülhetetlen volt a korszakkal átfogóan foglalkozó szakmunkákban, és az említett események mindegyikét már alaposan megvizsgálta a történetírás. Ennek ellenére személye és életpályája alig kapott figyelmet, ezeket a történeti irodalom többnyire csak nagyon rövid, sommás megállapításokkal mutatta be. A Darányival foglalkozó önálló biográfia hiánya egyfelől minden bizonnyal személyiségének tudható be. Ugyanis alapvetően kissé „színtelen”, hivatalnok-típusú politikus volt, aki lényegében – ahogy látni fogjuk –„klasszikus” pályát futott be. Nem mutatta jelét annak, hogy önálló eszmerendszerrel rendelkezett volna, politikai programját és felfogását is készen „örökölte” elődjeitől (főként Gömböstől, illetve kisebb részben Bethlentől), munkatempójára, habitusára pedig inkább a dualizmus kori politikai mentalitás volt jellemző, ami elsősorban a családi hagyományokból táplálkozott.[2] Az életútjával kapcsolatos szakmai „távolságtartás” másik, objektív oka minden valószínűség szerint a személyes jellegű források viszonylagos hiánya lehetett. Feltűnő, hogy a korszak miniszterelnökei többségének dokumentumai, amelyek elengedhetetlenül szükségesek nemcsak az életpálya, hanem a személyiség megrajzolásához is, sokkal nagyobb mennyiségben maradtak fenn, mint Darányi esetében. Államtitkári, földművelésügyi miniszteri és kormányfői hagyatéka is rendkívül töredékes, az aránylag kevés fennmaradt magánlevele pedig elszórtan, más személyek (elsősorban a családtagok) levéltári anyagában található.[3] Ennek nemcsak a második világháborús iratpusztulás az oka, hanem az is (ha hihetünk Imrédy Béla 1945-ös népbírósági vallomásának), hogy „Darányinak az volt a szokása, hogy olyan levelekre, amelyeket nem akart írásban megválaszolni, személyesen adott választ, és ilyenkor az eredeti levelet mindig visszaadta” a feladónak.[4]

Mindezek ellenére fontos és időszerű, éppen a miniszterelnökségére eső, már említett jelentős események miatt is, hogy bemutassuk, ki volt az a személy, aki az 1930-as évek végén, a magyar történelem alakulása szempontjából sorsdöntő időszakban az ország élén állt. Kötetünk kronologikus rendben, a családi háttértől és az ifjúkortól, a hivatali ranglétra különböző állomásain át egészen a halálig kíséri végig Darányi Kálmán pályáját. Külön figyelmet szentelünk az életút egyes szakaszaira eső történelmi, társadalmi és politikai körülmények bemutatásának is, hiszen ezáltal válnak érthetővé könyvünk főszereplőjének motivációi, tevékenységének összetevői. A kötet végén pedig szólunk arról is, hogy a kortársak és a korábbi szakírók, történészek hogyan látták Darányi Kálmánt.

Könyvünknek a szinte egyöntetű kortársi véleményeket idéző címe a Darányi személyiségében és politikájában rejlő – máig fel nem oldott – ellentmondásokat tükrözi. A családi miliőből, neveltetéséből eredő, az első világháború alatti, valamint hivatali pályája nagy részét jellemző magatartásából egyfelől egy megfontolt, tartózkodó, a kortársak többségéből tiszteletet kiváltó úriember alakja bontakozik ki előttünk. Másfelől azonban olyan politikusé, akiben miniszterelnökként a politikai habitusától eltérő környezetben és a képességeit meghaladó elvárásokkal szembesülve tétovázó, tépelődő természete kerekedik felül. Ez vagy teljes cselekvésképtelenségre kárhoztatja, vagy kapkodásra, elhibázott és súlyos következményekkel járó döntések meghozatalára készteti. 20. századi magyar történelmünk, különösen a második világháború eseményeinek tapasztalata és az erről napjainkban zajló közéleti viták nem egyszer sarkított ítéletek megfogalmazására, s egymást látszólag kizáró vélemények közötti választásra ösztönöznek: valakit vagy joviális, bár hibáktól nem mentes öregúrként őrizzen meg (vagy felejtsen el?) a történeti emlékezet, vagy olyan politikusként, akit súlyos felelősség terhel a magyar közélet 1930-as évek második felében felerősödő jobbratolódásáért, és az első zsidótörvény beterjesztése miatt végső soron a magyar zsidóság második világháború alatti katasztrófájáért. Pedig az eltérő jellemvonások egyszerre és együtt jellemezhetnek egy embert, kiváltképpen egy politikust. Az egymásnak ellentmondó tettek és magatartásformák tárgyilagos és sokoldalú bemutatásából alakulhat ki az a kép, amelyből egyrészt teljesebben lehet megismerni az adott személyt, másrészt segíthet bennünket abban, hogy megalapozottan mondjunk véleményt az illető munkásságának meghatározó jellemzőiről.

Nem célunk (hiszen egyetlen történészi szakmunka célja sem lehet) az, hogy Darányit, illetve az életpályájának jelentős részével egybevágó Horthy-korszakot piedesztálra emeljük vagy elítéljük, a tárgyilagosság igényével sokkal inkább a megismerés és a megértés szándékát tartottuk szem előtt. Egyfelől arra törekedtünk, hogy közérthetően, olvasmányos stílusban, de a meglévő tudományos ismereteinket összefoglalva bemutassuk, milyen szerepet játszott Darányi Kálmán a két világháború közötti magyar történelemben. Másfelől pedig – abból adódóan, hogy a könyv megírásához számtalan olyan történelmi forrást is felhasználtunk, amelyeket a történész szakma eddig kevéssé aknázott ki – a pályaív megrajzolása és annak árnyalt értékelése olyan tényezőkre, összefüggésekre is rávilágíthat, amelyek újdonságot jelenthetnek eddigi ismereteinkhez képest, és ezáltal – reményünk szerint – a szakmai közönség számára is nyújthatnak hasznos adalékokat a Horthy-korszak tanulmányozásához.

Ahogy minden szakkönyv, ez sem születhetett volna meg számos kolléga segítsége, tanácsa, és a családom, a párom és a szüleim biztatása, türelme nélkül. A szakmai támogatóim közül hálával tartozom mindenekelőtt Vonyó Józsefnek, a Pécsi Tudományegyetem címzetes egyetemi tanárának, aki a kötet lektorálásának és szerkesztésének feladatát vállalta, valamint Erőss Zsoltnak, a Kronosz Kiadó szerkesztőjének, aki a könyv megjelentetésén túl is hasznos és értékes segítséget nyújtott. Köszönöm továbbá Romsics Ignác akadémikusnak, az egri Eszterházy Károly Főiskola professzorának, Fehér Györgynek, a Magyar Mezőgazdasági Múzeum főigazgatójának, Ujváry Gábornak, a Nemzeti Közszolgálati Egyetem Tudományszervező Központja vezetőjének, Paksa Rudolfnak, a Magyar Tudományos Akadémia Történettudományi Intézete munkatársának, Szécsényi Andrásnak, a Holokauszt Emlékközpont történész-muzeológusának, illetve debreceni kollégáimnak, Barta Róbert és Püski Levente egyetemi docenseknek, valamint Szilágyi Zsolt tanársegédnek, hogy munkám megkezdése előtt, vagy a kézirat elolvasása után megosztották velem véleményüket és észrevételeiket.

Bethlen után – Gömbös mellett (1932–1936)

Az 1920-as, 1930-as évek fordulóján a gazdasági válság hatására egyre inkább kiéleződtek a konfliktusok a magyar belpolitikában. Ez magára a kormánypártra is igaz volt, ahol mind jobban mélyülni kezdtek a törésvonalak a különböző irányzatok között. A recesszió alapvetően három területen eredményezett súlyos problémákat. Egyrészt a mezőgazdaságban, másrészt a magyar állam és a gazdaság működéséhez elengedhetetlen külföldi hitelek és tőkeimport elakadásában, végül pedig a hazai munkaerőpiacon jelentkező – mind az agrárlakosságot, mind pedig a köz- és magántisztviselőket, illetve alkalmazottakat érintő – nagyarányú, tartós munkanélküliség miatt. A válságjelenségekre a Bethlen-kormány alapvetően a költségvetési kiadások csökkentésével reagált, maga a miniszterelnök pedig – a körülményeket reálisan mérlegelve – úgy vélte, hogy a magyar gazdaság csak akkor fog kilábalni ebből a mély recesszióból, ha a nemzetközi gazdasági helyzet javulásnak indul.

Az évtized fordulóján a kormányon és a kormánypárton belül Gömbös Gyula körül kezdett megerősödni egy markáns csoport, amely alternatívát kínált a bethleni politikával szemben. A népszerűtlen intézkedések miatt kialakult politikai és társadalmi presztízsveszteség, a kormányfővel szembeni támadások felerősödése mellett Bethlen bukásához hozzájárult még egy utolsó tényező: az a bizalmatlanság, melyet Horthy részéről érzékelhetett. A kormányzó már 1930 őszétől egyre inkább neheztelt miniszterelnökére hatástalan válságkezelő intézkedései miatt, és fokozatosan Gömbös mellé állt. Ilyen előzmények után és ilyen körülmények között Bethlen 1931 augusztusában beadta lemondását, amit Horthy el is fogadott.

Ez a változás azonban nem jelentett azonnali fordulatot a kormánypolitikában, és nem eredményezett gyökeres személycseréket sem. Az új miniszterelnök a rendkívül puritán és szigorú gróf Károlyi Gyula lett, aki nemcsak hasonló konzervatív válságkezelő módszerekkel próbálkozott, mint Bethlen, de a kabinetet is főként elődje korábbi minisztereiből és híveiből állította össze. Hasonló volt a helyzet az apparátus alsóbb szintjein is. Károlyi Gyula a Miniszterelnökség hivatali összetételén sem változtatott, így Darányi Kálmán megtarthatta a politikai államtitkári posztot.

Az 1931-es esztendő kétségtelenül egyik legizgalmasabb és egyben leghomályosabb politikai ügye a Vannay László egykori különítményes tiszt és Schill Ferenc csendőrtábornok nevével fémjelzett feltételezett szélsőjobboldali puccskísérlet volt, amellyel Darányi Kálmánt is összefüggésbe hozták. Az összeesküvők terve az volt, hogy Gödöllőn fogságba ejtik Horthy kormányzót, és a hatalom átadására kényszerítik. Állítólag a puccs résztvevői egy kész kormánylistával is rendelkeztek, melyben Darányi Kálmán belügyminiszterként szerepelt. Darányinak valóban volt személyes kapcsolata az összeesküvőkkel, ugyanis az egyikük történetesen a  vívómestere volt. A puccs terve azonban kitudódott, és a közvetlen érintetteket letartóztatták (Schill Ferenc öngyilkos lett a börtönben). Források – például nyomozati anyagok – hiányában nem igazolható, de feltételezhető, hogy Darányi az egyik „csali” szerepét játszhatta az ügyben, aki tájékoztatta az illetékes kormányköröket az államcsíny előkészületeinek fejleményeiről. Ezt támasztja alá egyrészt az, hogy őt semmilyen retorzió nem érte az ügy kipattanását követően, másrészt pedig az a válasz, amit 1931 decemberében Gömbös Gyula honvédelmi miniszter mondott el az esetet firtató országgyűlési interpellációra: „Természetes, hogy ez a puccs előttünk, a belügyminiszter úr előtt és előttem, nem volt máról holnapra felfedezett valami, mi igenis tudtuk, hogy hónapok óta készülnek arra, nagyon jól tudtuk, mi a szándékuk, és mi hagytuk őket dolgozni, mert tudni akartuk, kik azok, akik rendezik ezeket a dolgokat, mert nem képzeltük el, hogy kisembereknek jusson az eszébe, hogy az államhatalmat átvegyék.”[5]

A Vannay–Schill-féle puccs kapcsán érdemes rámutatnunk a Horthy-rendszer egy fontos, kulisszák mögötti jellegzetességére, a titkos szervezetek szerepére. Már a korszak elején és a későbbiek folyamán is a különböző titkos szervezetek jelentős befolyást gyakoroltak a rendszer arculatának kialakítására. Szerteágazó, átláthatatlan kapcsolati hálójuk révén sok esetben a politikai elit véleményének formálásában, ezáltal a politikai döntéshozatalban is komoly tényezőnek számítottak. A jobboldali radikális titkos, illegális szervezetekben – a gyakran egymást fedő tagság mellett – közös volt Trianon elutasítása, a revíziós célok, az antiszemita tartalmú fajvédelem eszméje, illetve a „keresztény-nemzeti” társadalom összefogására irányuló törekvés. Mindegyik szigorúan szabályozott, gyakran spirituális szertartásokkal, szokásokkal tartotta összejöveteleit, és a legszigorúbb titoktartást vártak el a tagoktól.

Az utókor számára legismertebbé vált ilyen titkos társaság az Etelközi Szövetség volt, amely tisztázatlan szerepet játszhatott a Vannay–Schill-féle puccs idején is. A forrásokban gyakran csak EX vagy EKSZ rövidítéssel említett szervezetnek jellegéből adódóan – a többihez hasonlóan – nem maradt fenn levéltári iratanyaga (jegyzőkönyvek, taglisták stb.), csak néhány egykori tag egymástól független visszaemlékezéséből tudunk a létezéséről és működéséről. Vezetőségét a „Hét Vezérnek” nevezett szűk kör alkotta, akik közé az 1920-as évek elejétől Gömbös Gyula is tartozott (természetesen ezt ő a nyilvánosság előtt mindig tagadta, például a már idézett, a Vannay–Schill-puccsot firtató interpellációra adott válaszában is), de a szervezet prominens tagjai között megtaláljuk például Keresztes-Fischer Ferenc belügyminisztert, vagy Bánó Kálmán altábornagyot, a Horthy által alapított Vitézi Rend egyik vezetőjét is.

Nehezen elképzelhető, hogy a politikai ranglétrán biztosan haladó Darányi Kálmán kimaradt volna a titkos szervezetek közvélemény számára láthatatlan háttérvilágából. A Károlyi Gyula miniszterelnökségének önálló monográfiát szentelő Márkus László szerint Darányi egyenesen vezető funkciót töltött be az Etelközi Szövetségben. Ez ugyan kevéssé valószínű, illetve források hiányában nem alátámasztható, egyes kortársaktól származó információk (például az EX-ben meglehetősen aktív Shvoy Kálmán altábornagy naplója) szerint viszont egészen bizonyos, hogy tagja volt a szervezetnek, amely különösen később, a miniszterelnöksége idején nagy hatást gyakorolt rá, sőt egyenesen „megkötötte” a kezét.[6]

Az Etelközi Szövetségben vállalt tagság az egyik magyarázata lehet annak, hogy az 1920–1930-as évek fordulóján Darányi miért került egyre szorosabb kapcsolatba Bethlen egyik legnagyobb politikai riválisával, a jobboldali radikalizmus és a fajvédelem képviselőjével, a rendkívül ambiciózus Gömbös Gyulával. A másik, talán még ennél is fontosabb hatás, ami Gömbös felé orientálhatta Darányit, unokatestvére, Hóman Bálint volt, aki már ekkor a későbbi kormányfő bizalmas környezetéhez tartozott. Nem véletlen, hogy 1932-ben Darányi is részt vett a miniszterelnökségre készülő Gömbös kormányprogramjának, a 95 pontos Nemzeti Munkatervnek a kidolgozásában – Hómannal együtt. Sőt, egészen bizonyos, hogy legkésőbb ebben az időszakban Darányi és Gömbös munkakapcsolata szoros barátsággá is mélyült. 1934 augusztusában például, amikor Gömbös újból elvette első feleségét, Reichert Margitot, a vőlegény esküvői tanúja Darányi Kálmán volt.[7]

A jelentős belpolitikai fordulat 1932 őszén következett be, amikor a továbbra is Bethlen István vezette kormánypárt és Horthy is megvonta a bizalmat Károlyi Gyulától, aki ilyen körülmények között nem vállalta tovább az egyébként ideiglenesnek tekintett és általa is csak „sintérmunkának” nevezett válságkezelő kormányzást. Károlyi lemondása után az államfő – legfőképp Bethlen javaslatára – Gömbös Gyulának adott miniszterelnöki felhatalmazást. A kinevezés hátterében egy megegyezés is állt, ugyanis Gömbösnek a rivális Bethlen híveit is be kellett vennie a kabinetbe (például Keresztes-Fischer Ferenc belügyminisztert, Kállay Miklós földművelésügyi minisztert). Bethlen egyfelől arra számított, hogy így kordában és ellenőrzés alatt tudja tartani ellenfelét, másfelől pedig arra, hogy Gömbös is bele fog bukni a válságkezelésbe, és így Bethlen visszatérhet a miniszterelnöki posztra. Darányi Kálmán is megtarthatta államtitkári hivatalát, ami régi munkakapcsolatuk miatt talán kapóra is jöhetett Bethlennek, ugyanis Darányitól – szükség esetén – segítséget várhatott politikai riválisának kompromittálásában. Csakhogy Darányi mindig az éppen aktuális feletteséhez volt lojális, s már Gömbös „szűkebb törzséhez”, belső és bizalmas munkatársai közé tartozott, így ha voltak Bethlennek ilyen elvárásai Darányival szemben, minden bizonnyal hamar csalódnia kellett.

Érdemes felhívni a figyelmet arra, hogy Gömbös kinevezése alapvető „dinamikai” különbségeket eredményezett a kormány munkájában a bethleni időszakhoz képest. Gömbös lendületes munkatempójához, s nem utolsósorban Bethlenétől erőteljesebb temperamentumához – ami feltehetően a mindennapi ügymenetre is rányomta a bélyegét – Darányinak is alkalmazkodnia kellett. Darányi a feszített munkatempóban a rá osztott feladatokat alapvetően sikeresen oldotta meg, ami minden bizonnyal növelte önbizalmát, egészen odáig, hogy a későbbi, nagyobb felelősséggel járó megbízásokat – miniszterség, miniszterelnökség – ezekben a tapasztalatokban és sikerélményekben bízva vállalja majd el.

Noha az új miniszterelnök mellett hasonló munkakört töltött be, mint a korábbi évek során, a rutinfeladatok mellett új kihívásokkal is meg kellett birkóznia. Mivel Gömbös nagy szerepet szánt a propagandának és a sajtó kontrollálásának, 1933 februárjában a Miniszterelnökség „cikkakciót” indított a vidéki sajtótermékekben megjelent hírek és kommentárok ellenőrzésére. Ennek során azt vizsgálták, hogy mely közéleti személyiségekről, milyen politikai eseményekről hányszor és milyen tartalommal írtak a lapok. A fennmaradt levéltári iratanyag tanúsága szerint a sajtóosztály által összeállított jelentések és kimutatások Darányihoz is eljutottak, és rajta keresztül kerültek a miniszterelnök asztalára, tehát ő maga is képet alkothatott a vidéki lapok működéséről.[8]

1934 folyamán további fontos feladatok hárultak rá. Jellemző, a korabeli közállapotokat is jól szemléltető példa erre az 1934 júliusában Pannonhalmára kihelyezett minisztertanácsi ülés. Itt ugyanis Darányi megbízást kapott, hogy a különböző miniszteri tárcák, a vármegyei hatóságok és az egyházak közötti összehangolt együttműködéssel készítsen elő egy tervezetet egy régen elhúzódó súlyos társadalmi jelenség, az egykézés felszámolására. Ennek lényege az volt, hogy főként a kis- és közepes egzisztenciával rendelkező családok csak egy gyermeket vállaltak azért, hogy vagyonuk ne aprózódjon fel. A Horthy-kori közéletben politikusok, társadalomtudósok és a parasztság sorsával behatóan foglalkozó népi írók már figyelmeztettek e jelenség demográfiai és társadalompolitikai szempontból káros hatásaira (például a munkaerő és a népesség csökkenésére, a társadalom lassú elöregedésére), ezért a Gömbös-kormány kézbe vette a „nemzeti sorskérdésnek” tekintett problémát. A kabinet sajtófőnökének, Antal Istvánnak a visszaemlékezése szerint Darányi „ezt a megbízatását igen komolyan fogta fel és igen lelkiismeretesen teljesítette”. „Két vagy három hónap múlva” – folytatta Antal – egy „valóban nagyvonalú, a probléma mélyére ható, annak összes erkölcsi, társadalmi, gazdasági és jogi vonatkozásait tüzetesen feltáró, s a szükséges intézkedésekre konkrét javaslatokat előterjesztő tanulmányt dolgozott ki és adott elő egy őszi minisztertanácson, hogy az valóban mélyen impresszionált mindenkit, aki ezt az előterjesztést hallhatta”. Ám nem sokkal később, a Sándor jugoszláv király és Louis Barthou francia külügyminiszter halálát okozó 1934. októberi marseille-i merénylet és az ezzel kapcsolatos magyar érintettség megingatta a Gömbös-kormány helyzetét. Ezért – ismét Antalt idézve – a „súlyos kül- és belpolitikai megrázkódtatások lesodorták a politika napirendjéről ezt a valóban vérző, sajgó magyar társadalmi betegséget, amely az országnak éppen a legmagyarabb és legtehetősebb vidékein grasszált, s Darányi szép és értékes elaborátuma talán még ma is ott porosodik valahol a miniszterelnökség irattárában”.[9]

Munkaebéd a miniszterelnökkel (Balról jobbra: Keresztes-Fischer Ferenc belügyminiszter, Kánya Kálmán külügyminiszter, Gömbös Gyula miniszterelnök és Darányi Kálmán politikai államtitkár)

Felhasznált források és irodalom

Rövidítések

BFL          –   Budapest Főváros Levéltára

BM          –   Belügyminisztérium

FM           –   Földművelésügyi Minisztérium

köt.         –   kötet

MNL OL  –   Magyar Nemzeti Levéltár Országos Levéltára

MTI         –   Magyar Távirati Iroda

OSZKK    –   Országos Széchényi Könyvtár Kézirattára

VKM       –   Vallás- és Közoktatásügyi Minisztérium

Hivatkozott források és szakirodalom

Levéltári és kézirattári források

Budapest Főváros Levéltára

VII.          A jogszolgáltatás területi (fővárosi) szervei

XV.          Gyűjtemények

Magyar Nemzeti Levéltár Országos Levéltára

K 27         Miniszterelnökség, Minisztertanácsi jegyzőkönyvek

K 34         Darányi Kálmán miniszterelnök iratai

K 149       Belügyminisztérium, Rezervált iratok

K 428       Magyar Távirati Iroda

K 429       Kozma Miklós iratai

K 531       Darányi Kálmán földművelésügyi miniszter iratai

K 612       Magyar Országos Tudósító

P 1438     A Darányi-család egészére vonatkozó iratok

P 1439     Id. Darányi Ignác iratai

P 1441     Darányi Ignác iratai

P 1442     Id. Darányi Kálmán, a Magyar Földhitelintézet igazgatójának iratai

Országos Széchényi Könyvtár Kézirattára

Fond 15. Hóman Bálint hagyatéka

Sajtótermékek

Belügyi Közlöny, Budapesti Hírlap, Dunántúli Protestáns Lap, Függetlenség,

Magyarország

Korabeli nyomtatott források

1910. évi

népszámlálás

1912

A Magyar Szent Korona Országainak 1910. évi népszámlálása. Első rész. A népesség főbb adatai községek és népesebb puszták, telepek szerint. Magyar Kir. Központi Statisztikai Hivatal, Budapest, 1912.

Alvinczy 1938

Alvinczy Géza: A fiatal Darányi Kálmán. Bethánia, Budapest, 1938.

Gerő 1938

Gerő József: A M. Kir. Belügyminiszter által igazolt nemesek 1867–1937. K. n. Budapest, 1938.

Kempelen 1912

Kempelen Béla: Magyar nemesi családok. Grill Károly Kiadóvállalata, Budapest, 1912.

Kerék 1939

Kerék Mihály: A magyar földkérdés. MEFHOSZ, Budapest, 1939.

KN 1935–1939

Az 1935. évi április hó 27-ére hirdetett Országgyűlés Képviselőházának Naplói. Athenaeum, Budapest, 1935–1939.

KN 1939–1935

Az 1939. évi június hó 10-ére hirdetett Országgyűlés Képviselőházának Naplói. Athenaeum, Budapest, 1939–1944.

Közigazgatási

compass (1939)

Magyar politikai és közigazgatási compass (1919–1939). Szerk. Madarász Elemér. Magyar Politikai és Közigazgatási Compass Kiadóvállalat, Budapest, (1939)

Magyar nemesi

almanach 1910

Magyar nemesi almanach. Az 1867–1909-ben magyar nemességre, bárói, grófi és herczegi méltóságra emelt családok. Szerk. Kempelen Béla. Pátria, Budapest, 1910.

A magyar társadalom 1930

A magyar társadalom lexikonja. Budapest, 1930.

Magyarország

földbirtokosai

1925

Magyarország földbirtokosai és földbérlői. (Gazdacímtár). A 100 kat. holdas és ennél nagyobb földbirtokok és földbérletek 1925. év eleji adatai alapján. Magyar Kir. Központi Statisztikai Hivatal, Budapest, 1925.

MRT

Magyarországi Rendeletek Tára. M. Kir. Belügyminisztérium, Budapest, 1920–1945.

MTT

Magyar Törvénytár – Corpus Juris Hungarici. Franklin, Budapest, 1920–1945.

Ogy. almanach,

1940

Országgyűlési almanach az 1939–1944. évi Országgyűlésről. Szerk. Haeffler István. MTI, Budapest, (1940)

Politikai lexikon, 1930

Magyar politikai lexikon. (Magyar politikusok) 1914–1929. Szerk. T. Boros László. Európa, Budapest, 1930.

Visszaemlékezések, naplók

Antal 2004

Gömbös Gyula hatalomra kerülése és kormányzása 1932–1936. Antal István sajtófőnök emlékiratai. Szerk. Gergely Jenő. Palatinus, Budapest, 2004.

Batthyány 1927

Batthyány Tivadar: Beszámolóm. Athenaeum, Budapest, 1927.

Betegh 1924

Betegh Miklós: Erdély a világháborúban. Néhány adat az 1914–1917. évek történetéhez. Erzsébet Könyvnyomda, Dicsőszentmárton, 1924.

Gratz 2001

Gratz Gusztáv: Magyarország a két háború között. Osiris, Budapest, 2001.

Hegedűs 2010

Budaörsig és vissza – Hegedűs Pál altábornagy visszaemlékezése Károly király második restaurációs kísérletéről. A jegyzeteket összeállította és a bevezetést írta Ablonczy Balázs. Kommentár, 2010/4. 38–52.

Horthy 2011

Horthy Miklós: Emlékirataim. Európa, Budapest, 2011.

Kozma 1931

Kozma Miklós: Egy csapattiszt naplója 1914–1918. Révai, Budapest, 1931.

Lázár 1995

Lázár Andor: Visszaemlékezéseim. Ráday Gyűjtemény, Budapest, 1995.

Milotay 2001

Milotay István: Egy élet Magyarországért. Ami Horthy emlékirataiból kimaradt. Gede Testvérek, Budapest, 2001.

Shvoy 1983

Shvoy Kálmán titkos naplója és emlékirata 1918–1945. Sajtó alá rendezte, a bevezető szöveget írta, magyarázó jegyzetekkel ellátta Perneki Mihály. Kossuth, Budapest, 1983.

Szálasi 1997

Szálasi Ferenc börtönnaplója 1938–1940. Bev. tanulmányt és a jegyzeteket írta Sipos Péter. BFL – Filum, Budapest, 1997.

Újpétery 1987

Újpétery Elemér: Végállomás Lisszabon. Hét év a magyar királyi külügy szolgálatában. Magvető, Budapest, 1987.

Zsitvay 1999

Magyarország 1921–1941. Zsitvay Tibor emlékiratai. Szerk. Sipos Péter. Palatinus – Ráday Gyűjtemény, Budapest, 1999.

Egyéb források és forrásgyűjtemények

Bethlen 2000

Bethlen István. Válogatott politikai írások és beszédek. Szerk. Romsics Ignác. Osiris, Budapest, 2000.

Első világháború

2009

Az első világháború. Szerk. Szabó Dániel. Osiris, Budapest, 2009.

Gömbös 2004

Gömbös Gyula. Válogatott politikai beszédek és írások. Szerk. Vonyó József. Osiris, Budapest, 2004.

Imrédy 1999

Imrédy Béla a vádlottak padján. Szerk. Sipos Péter. Osiris – BFL, Budapest, 1999.

Magyar

Világhíradó

Magyar Világhíradó – Filmhíradók Online:

http://filmhiradokonline.hu

Montgomery

2002

Roosevelt követe Budapesten. John F. Montgomery bizalmas politikai beszélgetései 1934–1941. Kiadja Frank Tibor. Corvina, Budapest, 2002.

A Palazzo Chigi

2007

A Palazzo Chigi és Magyarország. Olasz diplomáciai dokumentumok Magyarországról a Darányi-kormány megalakulásától a Szovjetunió elleni hadüzenetig (1936–1941). Válogatta, szerkesztette és a bevezető tanulmányt írta Réti György. Hungarovox, Budapest, 2007.

Pártprogramok

2003

Magyarországi pártprogramok 1919–1944. Szerk. Gergely Jenő, Glatz Ferenc, Pölöskei Ferenc. ELTE – Eötvös, Budapest, 2003.

Sombor-Schweinitzer

2009

Rendőrségi célkeresztben a szélsőjobb. Dr. Sombor-Schweinitzer József feljegyzése a szélsőjobboldali mozgalmakról, 1932–1943. A bevezetőt írta és jegyzetekkel ellátta Kovács Tamás. Gondolat, Budapest, 2009.

Trianon 2003

Trianon. Szerk. Zeidler Miklós. Osiris, Budapest, 2003.

Vonyó 1998

Gömbös pártja. A Nemzeti Egység pártja Országos Központjának dokumentumai (1932–1939). Összeállította, szerkesztette, a bevezetőt és a jegyzeteket írta Vonyó József. Dialóg Campus, Budapest–Pécs, 1998.

A Wilhelmstrasse

1968

A Wilhelmstrasse és Magyarország. Német diplomáciai iratok Magyarországról, 1933–1944. Szerk. Ránki György, Pamlényi Ervin, Tilkovszky Loránt, Juhász Gyula. Kossuth, Budapest, 1968.

Szakirodalom

Ablonczy 2005

Ablonczy Balázs: Teleki Pál. Osiris, Budapest, 2005.

Barta 2007

Barta Róbert: Gróf Bethlen István politikai holdudvara. Rubicon, 2007/4-5. 117–118.

Békés 2009

Békés Márton: A legitimisták és a legitimizmus. In: A magyar jobboldali hagyomány, 1900–1948. Szerk. Romsics Ignác. Osiris, Budapest, 2009, 214–242.

Bölöny 1992

Bölöny József: Magyarország kormányai 1848–1992. Akadémiai, Budapest, 1992.

Braham 19972

Braham, Randolph L.: A népirtás politikája. A Holocaust Magyarországon. Belvárosi Könyvkiadó, Budapest, 19972.

Dósa 1972

Dósa Rudolfné: A MOVE. Egy jellegzetes magyar fasiszta szervezet. Akadémiai, Budapest, 1972.

Erőss 2011

Erőss Zsolt: A martonizmus felszámolása. A Nemzeti Egység Pártja átszervezése 1936-ban. Századok, 2011/1. 161–196.

Fehér 2012

Fehér György: Darányi Ignác pályája (1849–1899). Gondolat, Budapest, 2012.

Gergely 2001

Gergely Jenő: Gömbös Gyula. Politikai pályakép. Vince, Budapest, 2001.

Gyurgyák 2001

Gyurgyák János: A zsidókérdés Magyarországon. Osiris, Budapest, 2001.

Gyurgyák 2012

Gyurgyák János: Magyar fajvédők. Eszmetörténeti tanulmány. Osiris, Budapest, 2012.

Juhász 19752

Juhász Gyula: Magyarország külpolitikája 1919–1945.
Kossuth, Budapest, 19752.

K. Farkas 2010

K. Farkas Claudia: Jogok nélkül. A zsidó lét Magyarországon, 1920–1944. Napvilág, Budapest, 2010.

Kerepeszki 2010

Kerepeszki Róbert: „Éljen I. Miklós, Magyarország királya!” – Egy politikai gyűlés háttere és körülményei. In: Emlékkönyv L. Nagy Zsuzsa 80. születésnapjára. Szerk. Kovács Zoltán és Püski Levente. DE Történelmi Intézet, Debrecen, 2010, 135–152.

Kerepeszki 2011

Kerepeszki Róbert: A politikai és társadalmi élet határán. A Társadalmi Egyesületek Szövetsége a Horthy-korszakban. In: „…nem leleplezni, hanem megismerni és megérteni.” Tanulmányok a 60 éves Romsics Ignác tiszteletére. Szerk. Gebei Sándor, ifj. Bertényi Iván, Rainer M. János. Líceum, Eger, 2011, 373–388.

Kerepeszki 2012

Kerepeszki Róbert: A Turul Szövetség 1919–1945. Egyetemi ifjúság és jobboldali radikalizmus a Horthy-korszakban. Attraktor, Máriabesnyő, 2012.

Lackó 1966

Lackó Miklós: Nyilasok, nemzetiszocialisták 1935–1944. Kossuth, Budapest, 1966.

Macartney 1956

Macartney, Carlile A.: October Fifteenth. A History of Modern Hun-
gary 1929–1945. Edinburgh University Press, Edinburgh, 1956.

Magyar néprajz

Magyar néprajz nyolc kötetben. Főszerk. Paládi-Kovács Attila. Akadémiai, Budapest, 1988–2002.

Magyarország

1976

Magyarország története. 8. köt. 1918–1919, 1919–1945. Főszerk. Ránki György. Akadémiai, Budapest, 1976.

Márkus 1968

Márkus László: A Károlyi Gyula-kormány bel- és külpolitikája. Akadémiai, Budapest, 1968.

Nagy 1994

Nagy József: A Gömbös-féle telepítési törvény és végrehajtása. Múltunk, 1994/1-2. 110–136.

Olasz 2009

Olasz Lajos: A kormányzói jogkör. In: A magyar jobboldali hagyomány, 1900–1948. Szerk. Romsics Ignác. Osiris, Budapest, 2009, 102–137.

Ormos 1984

Ormos Mária: Padovától Trianonig 1918–1920. Kossuth, Budapest, 1984.

Ormos 2000

Ormos Mária: Egy magyar médiavezér: Kozma Miklós. Pokoljárás a médiában és a politikában (1919–1941). I-II. köt. PolgART, Budapest, 2000.

Ormos 2004

Ormos Mária: A gazdasági világválság magyar visszhangja (1929–1936). PolgART, Budapest, 2004.

Ormos 2005

Ormos Mária: A történelem vonatán. Európa és Magyarország a 20. században. Múlt és Jövő, Budapest, 2005.

Paksa 2013a

Paksa Rudolf: Szálasi Ferenc és a hungarizmus. Jaffa – MTA BTK, Budapest, 2013.

Paksa 2013b

Paksa Rudolf: Magyar nemzetiszocialisták. Az 1930-as évek új szélsőjobboldali mozgalma, pártja, politikusai, sajtója. Osiris – MTA BTK TTI, Budapest, 2013.

Pritz 1995

Pritz Pál: Magyar diplomácia a két háború között. Magyar Történelmi Társulat, Budapest, 1995.

Pritz 2011

Pritz Pál: Az objektivitás mítosza? Hazánk és a nagyvilág. 20. századi metszetek. Magyar Történelmi Társulat, Budapest, 2011.

Püski 2000

Püski Levente: A magyar Felsőház története 1927–1945. Napvilág, Budapest, 2000.

Püski 2006

Püski Levente: A Horthy-rendszer. Pannonica, Budapest, 2006.

Romsics 2005a

Romsics Ignác: Bethlen István. Politikai életrajz. Osiris, Budapest, 2005.

Romsics 2005b

Romsics Ignác: A trianoni békeszerződés. Osiris, Budapest, 2005.

Sakmyster 2001

Sakmyster, Thomas: Admirális fehér lovon. Horthy Miklós, 1918–1944. Helikon, Budapest, 2001.

Sallai 2002

Sallai Gergely: Az első bécsi döntés. Osiris, Budapest, 2002.

Szécsényi 2009

Szécsényi András: Lovagias ügy. Epizód az antiszemitizmus történetéhez az 1930-as években. Múlt és Jövő, 2009/1. 133–138.

Szécsényi 2011

Szécsényi András: Egyetemi és főiskolai munkatáborok Magyarországon 1935–39. In: Visszatekintés a 19 – 20. századra. Főszerk. Erdődy Gábor. ELTE Történelemtudományok Doktori Iskola, Budapest, 2011, 149–164.

Szendrei 2006

Szendrei Ákos: A Román Nemzeti Párt választási szereplése és tevékenysége, 1905–1910. Múltunk, 2006/2. 54–91.

Takács 2000

Takács Tibor: A főispáni kar társadalmi összetételének alakulása a két világháború közötti Magyarországon. Századok, 2000/5. 1029–1101.

Tomka 2003

Tomka Béla: Szociálpolitika a 20. századi Magyarországon európai perspektívában. Századvég, Budapest, 2003.

Történeti

átértékelés 2011

Történeti átértékelés. Hóman Bálint, a történész és a politikus. Szerk. Ujváry Gábor. Ráció, Budapest, 2011.

Turbucz 2011

Turbucz Dávid: Horthy Miklós. Napvilág, Budapest, 2011.

Ujváry 2010

Ujváry Gábor: A harmincharmadik nemzedék. Politika, kultúra és történettudomány a „neobarokk társadalomban”. Ráció, Budapest, 2010.

Ungváry 2012

Ungváry Krisztián: A Horthy-rendszer mérlege. Diszkrimináció, szociálpolitika és antiszemitizmus Magyarországon. Jelenkor – OSZK, Pécs-Budapest, 2012.

Vonyó 2001

Vonyó József: A Gömbös-kormány Nemzeti Munkaterve és a fajvédelem. In: Gömbös Gyula és a jobboldali radikalizmus. Tanulmányok. Pannónia, Pécs, 2001, 30–51.

Vonyó 2009

Vonyó József: Gömbös Gyula jobboldali radikalizmusa. In: A magyar jobboldali hagyomány, 1900–1948. Szerk. Romsics Ignác. Osiris, Budapest, 2009, 243–274.

Vonyó 2011

Vonyó József: Minta vagy tanulság? Avagy miért hasznos, miként érdemes tanítani/tanulni Magyarország két világháború közötti történetét? Árkádia Online, http://arkadia.pte.hu/tortenelem/cikkek/minta_tanulsag (letöltve 2013. június 20.)

Zeidler 2009

Zeidler Miklós: Revíziós tervek és irredenta kultusz. In: A magyar jobboldali hagyomány, 1900–1948. Szerk. Romsics Ignác. Osiris, Budapest, 2009, 474–505.

A képek jegyzéke és forrásaik

15. old.

A Darányi-család címere (Forrás: http://www.radixforum.com/pictures/200503906.jpg – letöltve: 2013. május 21.)

16. old.

Darányi Kálmán családfája (a szerző szerkesztése)

25. old.

A fiatal Darányi Kálmán (Forrás: Alvinczy Géza: A fiatal Darányi Kálmán. Bethánia, Budapest, 1938. – belső címlap)

32. old.

Darányi Kálmán tábori levelezőlapja nagybátyjának, Darányi Ignácnak (Forrás: MNL OL)

44. old.

Bethlen István utolsó kormánya (Forrás: Magyarország a XX. században, Magyar Elektronikus Könyvtár online: http://mek.niif.hu/02100/02185/html/9.html – letöltve: 2013. május 21.)

52. old.

Munkaebéd a miniszterelnökkel (Forrás: Rubicon, 2007/4-5. szám)

57. old.

A Budapesti Hírlap tudósítása 1936 februárjából

65. old.

Darányi felavatja Gömbös szobrát a „Turulvárban”, 1937. március (Forrás: Filmhíradók Online: http://filmhiradokonline.hu/watch.php?id=2232 – letöltve: 2014. február 9.)

68. old.

A Darányi-kormány (Forrás: A Holokauszt Magyarországon, online: http://www.holokausztmagyarorszagon.hu/index.php?section=1&chapter=2_1_4&type=pic&print=true – letöltve: 2013. május 21.)

82. old.

Késői nász. Karikatúra Darányi választójogi törvényjavaslatának körülményeiről (Forrás: 8 Órai Újság 1938. március 24.)

87. old.

Darányi Kálmán felszólalása a képviselőházban (Forrás: A háború árnyékában, Fotóalbum, online: http://www.bibl.u-szeged.hu/ha/fszek/image96.htm – letöltve: 2013. május 21.)

93. old.

Mussolini, Horthy, Ciano olasz külügyminiszter és Darányi Rómában, 1936-ban (Forrás: Magyar Elektronikus Könyvtár, online: http://mek.oszk.hu/01900/01906/html/index1754.html – letöltve: 2013. május 21.)

104. old.

Darányi Kálmán meghirdeti a győri programot, 1938. március (Forrás: A Holokauszt Magyarországon, online: http://www.holokausztmagyarorszagon.hu/index.php?section=1&chapter=2_1_4&type=pic&print=true – letöltve: 2013. május 21.)

107. old.

Imrédy Béla és Darányi Kálmán a parlament folyosóján, 1938. (Forrás: A Holokauszt Magyarországon, online: http://www.holokausztmagyarorszagon.hu/index.php?section=1&chapter=3_1_2&type=pic – letöltve: 2013. május 21.)

126. old.

Darányi 1939-ben (Forrás: http://hu.wikipedia.org/wiki/F%C3%A1jl:Bundesarchiv_Bild_183-E05367A,_Johann_von_Daranyi.jpg – Bundesarchiv Bild 183-E05367A, – letöltve: 2013. május 21.)

Névmutató

Agrippa, Memenius

Almásy László

Alvinczy Géza lásd Vincze Géza

Andrássy Gyula, ifj., gróf 

Antal István

Apor Gábor, báró

Bajza József

Balogh István, ifj.

Bánffy Dániel, báró

Bánffy Miklós, gróf

Bánó Kálmán

Bárczy István

Bárdossy László

Barta Róbert

Barthou, Louis

Bartók Béla

Batthyány Tivadar, gróf

Betegh Miklós

Bethlen István, gróf

Bobory György

Bornemisza Géza

Böszörmény Zoltán

Braham, Randolph L.

Capa, Robert

Chamberlain, Arthur Neville

Ciano, Galeazzo di Cortelazzo, gróf

Colonna, Ascanio, herceg

Coriolanus, Caius Martius

Czóbel Béla

Csáky István, gróf 120,

Csicsery-Rónay István

Csoór Lajos

Darányi Anna

Darányi Béla

Darányi Béláné Nagy Antónia

Darányi Borbála

Darányi Erzsébet

Darányi Gyula

Darányi Gyula, id.

Darányi Ignác

Darányi Ignác, id.

Darányi Ignácné Földváry Borbála

Darányi Kálmán, id.

Darányi Kálmánné Szemere Márta

Darányi Mária

Domanovszky Sándor

Eckhardt Tibor

Éliássy Sándor

Erdmannsdorff, Otto von

Ernszt Sándor

Erőss Zsolt

Esterházy Miklós Móric, gróf

Fabinyi Tihamér

Fehér György

Fejérváry Géza, báró

Festetics Sándor, gróf

Friedmann Endre Ernő lásd Capa, Robert

Friedrich István

Garami Ernő

Gergely Jenő

Gombos Ferenc Albin

Gömbös Gyula

Göring, Hermann Wilhelm

Gratz Gusztáv

Gyurgyák János

Habsburg Albrecht, főherceg

Habsburg Ferenc József

Habsburg József (Ágost), főherceg

Habsburg (IV.) Károly

Hadik János, gróf

Herzog Ferenc

Hewel, Walther

Hitler, Adolf

Hóman Bálint

Hóman Ottó

Horthy Miklós

Hubay Kálmán

Huss Richárd

Huszár Károly

Imrédy Béla

Ivády Béla

Jurcsek Béla

Kabos Gyula

Kállay Miklós

Kánya Kálmán

Karafiáth Jenő

Karagyorgyevics Sándor

Károlyi Gyula, gróf

Károlyi Mihály, gróf

Kémeri Nagy Imre

Keresztes-Fischer Ferenc

Kernstok Károly

Klauzál Gábor

Klupathy Jenő

Kodály Zoltán

Kossuth Lajos

Kozma Ferenc („Bárd Miklós”)

Kozma Miklós

Kristóffy József

Lakatos Géza

Lázár Andor

Macartney, Carlile A.

Mackensen, Hans Georg von

Madách Imre

Maniu, Iuliu

Marschall Ferenc

Marton Béla

Mayer János

Mecsér András

Mikecz Ödön

Miklós Béla, dálnoki

Milotay István

Mojzes János

Montgomery, John Flournoy

Móricz Zsigmond

Mussolini, Benito

Nagy Antónia lásd Darányi Béláné Nagy Antónia

Nagy Emil

Nagyatádi Szabó István lásd Szabó István, nagyatádi

Neurath, Konstantin von, báró

Paksa Rudolf

Pesthy Pál

Petschauer Attila

Peyer Károly

Pius, XI. (Achille Ratti)

Pritz Pál

Prónay György, báró

Püski Levente

Radvánszky Albert, báró

Rakovszky Endre

Rassay Károly

Rátz Jenő

Ravasz László

Reichert Margit

Reményi-Schneller Lajos

Ribbentrop, Joachim von

Romsics Ignác

Rosenberg, Alfred

Rőder Vilmos

Sándor János

Schandl Károly

Schill Ferenc

Seyss-Inquart, Arthur

Shakespeare, William

Shvoy Kálmán

Simonyi-Semadam Sándor

Soós Károly

Sulyok Dezső

Szabó István, nagyatádi

Szálasi Ferenc

Széchenyi Bertalan, gróf

Szécsényi András

Szeder János

Széll József

Széll Kálmán

Szemere Márta lásd Darányi Kálmánné Szemere Márta

Szent István

Sztójay Döme

Sztranyavszky Sándor

Takács Tibor

Teleki Pál, gróf

Tisza István, gróf

Ugron Gábor, ifj.

Ujváry Gábor

Vaida-Voievod, Alexandru

Vannay László

Vázsonyi János

Végváry József 

Viktor Emánuel, III.

Vinci-Gigliucci, Luigi Orazio di, gróf 

Vincze Géza

Vix, Ferdinand

Vonyó József

Wekerle Sándor

Winchkler István

Zsitvay Tibor

[1] Gyurgyák 2001, 135–136.

[2] Darányi életpályáját természetesen a korabeli almanachok és lexikonok is közölték. Lásd A magyar társadalom, 1930. 110.; Politikai lexikon, 1930. 86–87.; Közigazgatási compass, (1939), 128–129.; Ogy. almanach, (1940), 156–159.

[3] Lásd MNL OL, K 34, Darányi Kálmán miniszterelnök iratai (1930–1936); MNL OL, K 531, Darányi Kálmán földművelésügyi miniszter iratai (1936); MNL OL, P 1438–1443, Darányi család levéltára; OSZKK, Fond 15. Hóman Bálint hagyatéka. (Az itt található forrásokat Ujváry Gábor bocsátotta a rendelkezésemre, amiért ezúton is köszönetemet fejezem ki.)

[4] Imrédy Béla főtárgyalása a budapesti népbíróság előtt, 1945. november 15. Közli: Imrédy 1999, 213.

[5] KN 1931–1935. III. köt. (1931. december 16.) 481–487. (Idézet a 485. oldalon). – A Vannay–Schill puccsról és Darányi esetleges szerepéről lásd még Márkus 1968, 177–192.; Ormos 2000, I. köt. 234.

[6] Márkus 1968. 188.; Shvoy 1983, 157.

[7] MNL OL, K 428, a) sorozat, MTI napi hírek, 1934. augusztus 23.

[8] MNL OL, K 34, 1. csomó, b) dosszié, 138/1933. A Miniszterelnökség Sajtóosztályának jelentése az 1933. évi február havában lefolytatott vidéki cikkakcióról. Budapest, 1933. március 6.

[9] MNL OL, K 428, a) sorozat, MTI napi hírek, 1934. július 9.; Antal 2004, 287–288. – Az Antal által említett Darányi-féle beszámolónak egyelőre még nem sikerült a nyomára bukkannunk.