Vonyó József

Egy monolit rendszer árnyalatai

Tanulmányok Magyarország 1945 utáni történetéről

Virágmandula Kft. / Kronosz Kiadó

Pécs, 2012

Jelen elektronikus könyv a Kronosz Kiadó gondozásában 2012-ben megjelent kötet változatlan kiadása

Kiadja a Virágmandula Kft.

Felelős kiadó: a kft. ügyvezetője

Felelős szerkesztő: Erőss Zsolt

www.digitalpaper.hu

epub ISBN 978-615-5339-29-5

Digitális szerkesztés: Virágmandula Kft.

© Vonyó József

© Virágmandula Kft. / Kronosz Kiadó

Unokáimnak

Virágnak, Andrásnak, Leventének

Tartalom

Előszó

1. Lehetséges-e monolit rendszer?

2. Hogyan lettem történész?

A pártirányítás az államszocialista rendszerben Magyarországon (1949–1989)

Az irányítottak

Az állam és szervei

A társadalmi szervezetek

Az irányító — a párt (MDP, MSZMP)

A párt szervezete és működése

A pártirányítás szervezeti keretei és módszerei

Mellékletek

A földkérdés és a nemzetiségi kérdés szerepe a magyarországi németek elűzetésében

A magyarországi németek önszerveződésének korlátai a Rákosi-korszakban (1949–1956)

A magyarországi németekről alkotott kép

A vesztesek dicsősége

Totalitás, lokalitás, parcialitás, perszonalitás

A Kádár-éra Magyarországon

Erjedés és lefojtás — 1980–1985

Dokumentumok

A kongresszusi tézisek vitájának időrendje (1985)

Az állampárt bomlási folyamata és az MSZP létrejötte Pécsett

A közlemények eredeti megjelenési helye

Előszó

1. Lehetséges-e monolit rendszer?

Tudniillik a valóságban. Mert emberek képzeletében igen. Olyanokéban, akik megálmodnak és működtetni próbálnak monolit rendszereket. És olyanokéban, akik azok (szükségszerű) felbomlása után — politikai érdekből — szeretnék annak láttatni, másokkal is. Politikai híveikkel és azzá megnyerni kívánt emberekkel. S főként: az adott korszakokat személyes élmények révén nem ismerő ifjúsággal. Pedig maga a tény, hogy valamennyi eddigi monolit(nak hitt) rendszer — előbb vagy utóbb — megszűnt, mást bizonyít. Éppen azért bomlott fel, dőlt össze minden ilyen konstrukció, mert a valóságban egyik sem volt monolit. Nem csak a rendszer egésze. Az az egyeduralkodó párt sem, melyben alapját és (egyik) legfőbb eszközét látták „megtervezőik”.

Minden ország társadalma sokrétű, összetett, bonyolult struktúra. Emberek tömegéből áll, akik között különbségek garmadája fedezhető fel. Eltérő szociális és vagyoni helyzet, nemzetiségi, felekezeti hovatartozás, iskolázottság, személyes élmények, családi hagyományok (stb.), s mindezekből fakadóan: más-más kulturális és politikai attitűdök. A különböző helyzetű, más-más kultúrával rendelkező személyek és csoportok eltérően látnak és értékelnek azonos eseményeket, szituációkat, folyamatokat — és rendszereket. És ebből fakadóan: másként reagálnak ugyanazon jelenségekre. A kommunista diktatúrában — így az 1948–1989 közötti Magyarországon — más helyzetbe került a földjét vesztett, üldözött kulák, mint a kedvezményezett munkás, más élményeket szerzett az elűzött német, mint a helyére telepített, saját korábbi lakhelyéről ugyancsak elűzött székely. Másként értékelt politikai szituációkat a hasonló politikai szimpátiáktól vezérelt értelmiségi, mint az iskolázatlan, egyszerű földműves. S mindez nemcsak gondolkodásukat, hanem tetteiket, politikai aktivitásukat is befolyásolta. Mert szükségszerűen másként reagált az, akitől elvettek, mint az, akinek adtak. Másként cselekedett az, akit ez a rendszer sújtott, mint az, akit az általa felváltott régi.

A diktatúrák hatalmat birtokoló/bitorló pártjainak belső története igazolja, hogy a fent jelzett különbségek, s azok következményei — jóllehet, nem azonos szerkezetben és módon — még bennük is érvényesülnek. Ennek (is) volt következménye, hogy Hitler, Mussolini, Sztálin, Rákosi, Kádár és a többiek ugyanúgy bebörtönöztették vagy kivégeztették saját pártjuk vezető tagjait is, mint politikai ellenfeleiket.

A monolit rendszeren belül továbbélő társadalmi, kulturális és politikai különbségek, ellentétek létét bizonyítják az azokat felváltó idősza-kok. Nem csak arra kell gondolnunk, hogy a rendszerváltást követően hasonló politikai ideológiák, irányzatok, sőt, azonos nevű pártok jelentek meg, mint amilyeneket a pártállam elfojtott, felszámolt. Ezt bizonyították az 1956-os forradalom eseményei is. A Rákosi-féle hatalomgyakorlás kegyetlensége és a társadalom életszínvonalát rontó gazdaságpolitikája, a külső hatalmi kényszer egységet mutató ellenállásra késztette a magyar társadalom egészét. Ez az egység azonban csak a diktatórikus eszközök, illetve a szovjet katonai jelenlét és politikai diktátum elutasításában maradt fenn végig. Néhány nap után nyilvánvalóvá vált, hogy győzelem esetén más gazdasági, társadalmi és politikai célokat kívántak realizálni különböző társadalmi csoportok. S ezek a különbségek jelentek meg a forradalom napjaiban alkalmazott, eltérő módszerekben, a forradalmi tettek radikalizmusának eltérő mértékében is.

Érdemes és szükséges figyelni a rendszerek közötti és az egyazon rendszer különböző szakaszai közötti eltérésekre is. A kemény diktatúrák az ideológiai-politikai egység megteremtése érdekében a fizikai terrort is alkalmazták — mint pl. Magyarországon a Rákosi-korszakban, vagy az 1956-os forradalmat követő megtorlás időszakában. Azt követően azonban, a Kádár-korszak nagyobb mozgásteret biztosított a gondolatok megfogalmazása és publikálása tekintetében — persze változatlanul szigorú korlátok között. Még ha ezek a korlátok kevésbé voltak is szűkek, mint az 1950-es évek első felében. A politikai akaratok kifejezése azonban változatlanul a hatalom megtorló intézkedéseit vonta maga után, ha enyhébb formában is, mint 1962 előtt. Mindenesetre — különösen az 1980-as években — a politikai vélemények is árnyaltabban jelenhettek meg, mint korábban. Még az uralkodó Magyar Szocialista Munkáspárton belül is. A benne lezajló szellemi, majd azt követő — az eltérő politikai nézetek megjelenítésére több lehetőséget biztosító — szervezeti változások azt jelezték, hogy a több mint 800 ezres párttagság (legalábbis részlegesen, és persze eltérő módon) leképezi a társadalom egészében zajló folyamatokat. Mindennek együtt volt szerepe abban, hogy (1) az 1980-as évek második felében létrejövő ellenzéki politikai erők relatíve szabadon szervezkedhettek; (2) a kedvező nemzetközi változások által is lehetővé váló rendszerváltás — más országoktól eltérően — az ellenzék és az állampárt közötti tárgyalások révén, azaz megegyezéssel, békés módon valósulhatott meg. Annak minden ellentmondásával, melyek nagyrészt szintén a magyar társadalmat tradicionálisan jellemző és — a látszatok ellenére — rendszereken átívelően megosztó különbségekből, ellentétekből is fakadnak.

E különbségek, árnyalatok — azaz a fontos és jellemző részletek — nélkül a rendszer nem ismerhető meg pontosan, nem értékelhető reálisan. Miként más rendszerek sem.

Az alább olvasható tanulmányok, forrásközlések a magyarországi pártállami rendszer monolit jellegét megteremteni hivatott intézményes kereteket, s a benne — változó módon és intenzitással megjelenő — különbségeket, „árnyalatokat” kívánják bemutatni. Olyan szerző írásait olvashatja a Tisztelt Olvasó, aki együtt született az új rendszerrel, ennél fogva gyermekként, ifjúként és felnőttként élhette meg a bemutatott korszak egyes szakaszait. Az utolsó másfél-két évtizedben az MSZMP, majd az MSZP választott (társadalmi) tisztségviselőjeként, belülről figyelhette meg a rendszert és annak vezető pártját — egységre törekvő kereteivel és belső különbségeivel együtt. S tehette mindezt akkor már történészként, Magyarország 20. századi történetének hivatásos kutatójaként. 

A pártirányítás az államszocialista rendszerben Magyarországon (1949–1989)

„… hol zsarnokság van,

mindenki szem a láncban …”

(Illyés Gyula: Egy mondat a zsarnokságról)

Történettudományunk, s részben a politológia még korántsem tárta fel az 1948/49–1989 közötti hatalmi struktúrát olyan mértékben, hogy az kielégítően segítené a rendszer mechanizmusának kellő ismeretét, és annak alapján az események megértését. Sok más tényező mellett ez is hozzájárul ahhoz, hogy a történeti köztudatban az államszocializmus korát sokan kizárólag az erőszak rendszereként értelmezik. A terror alkalmazásával kapcsolatos megállapítások persze indokoltak és megalapozottak. A rendszer egészének működése azonban jóval összetettebb volt, s — jól tudjuk — időben is változott. Aligha tekinthető azonosnak a hatalomgyakorlás a Rákosi-korszakban és a forradalom megtorlása idején, illetve az 1962–1963 utáni kádári politika évtizedeiben — miközben a hatalmi rendszer szerkezete, működtetésének valamennyi alapelve csak egyes elemeiben módosult, finomodott. Azonban 1985-ig — az 1983. évi választójogi törvény alapján lebonyolított választásokig, s az új országgyűlés működésének megkezdéséig — lényegében azonos volt az 1950-re kialakulttal.

A rendszer működtetésének kulcseleme volt az állampárt — MDP, majd MSZMP — kizárólagos uralma és ennek alapján gyakorolt, az élet minden területére kiterjedő irányító szerepe. Ennek alapfeltétele, a gyökeres rendszerváltozás, az egypártrendszer persze nem alakulhatott volna ki, és nem szilárdulhatott volna meg a társadalom terrorizálása nélkül. Másrészt, az erőszakot, a koncepciós pereket nemcsak az ellenzéki pártok vezetőivel és a kommunista párt más politikai ellenfeleivel szemben alkalmazták, hanem a párton belüli — potenciális — ellenzék felszámolása érdekében is. Ez azonban nem lett volna elegendő a párt mindenre kiterjedő irányító szerepének biztosításához. Annak alapvető jogi és szervezeti feltételei is voltak.

Államjogi értelemben az MDP egyeduralmának megalapozását, s egyben a rendszer egészének törvényesítését szolgálta az új alkotmány (1949:XX. tc.), melyet már az 1949 májusában (az első ún. népfrontválasztás során) megválasztott, de facto egypártrendszerű, új országgyűlés fogadott el. Ezt aktualizálta a módosult gazdasági, társadalmi és politikai viszonyokhoz igazodva az 1972. évi I. tc., anélkül, hogy a rendszer alapszerkezetén változtatott volna.

Mindenekelőtt azzal, hogy az állam és az állampolgárok fő feladataként az MDP politikai céljainak illetve programjának megvalósítását jelölte meg: „A Magyar Népköztársaság állama […] szervezi a társadalom erőit a szocializmus építésére.” (3.§.) „A dolgozók munkájukkal […] a szocialista építés ügyét szolgálják.” (9. §. [3] bekezdés) Ennek realizálása érdekében deklarálták: „Minden munkaképes polgárnak […] kötelessége és becsületbeli ügye, hogy képességei szerint dolgozzék.” (9. §. [2] bekezdés) És a példák sorolása további részkérdésekben folytatható. Ha bárki, vagy bármilyen szervezet e politikai célokat veszélyeztető, vagy csak attól eltérő tevékenységet folytatott, nézeteket hangoztatott, törvényellenes, sőt alkotmányellenes tettet követett el. Tehát jogszerűen büntethetővé vált. Ennek következtében számos — történeti és politológiai munkákban is — joggal törvénytelennek minősített politikai per valójában nem tartalmi, hanem eljárásjogi értelemben volt törvénytelen — legalábbis a „Népköztársaság Alkotmányának” szelleme és betűje értelmében.

Ennél fontosabb a téma szempontjából, hogy az alkotmány deklarálta a kommunista párt vezető szerepét. Az 1949:XX. tc. még a törvény VIII. Az állampolgárok jogai és kötelességei című fejezetében „elrejtve”: „A nép demokratikus egységére támaszkodó és élcsapata által irányított munkásosztály az állami és társadalmi tevékenység vezető ereje.” (56.§. [2] bekezdés utolsó mondata). Ez az „élcsapat” pedig — a kommunista ideológia szerint — a párt, az MDP volt. A módosított változat (1972:I. tc.) leplezetlenebbül fogalmazott: „A munkásosztály marxista-leninista pártja a társadalom vezető ereje.” (3.§.) Már maga a szövegezés egyértelművé tette, hogy nemcsak az állam tekintetében érvényesülő, hanem a társadalom egész életére kiterjedő, totális vezető szerepre utal. A párt totális vezető szerepének biztosítása szempontjából ennél is nagyobb jelentősége volt egy hiánynak. Annak deklarálása mellett ugyanis nem szabályozták tartalmát, részterületeit, kereteit, korlátait, ellenőrzésének lehetőségeit. Ezáltal a vezető párt mintegy alkotmány feletti erővé vált, mely arra is hivatott, hogy maga döntsön az alaptörvényben nem rendezett kérdésekről. Így vált lehetővé, hogy a párt és az állam, a párt és a társadalom viszonyát meghatározó szabályokat 1949 és 1989 között sohasem állami szervek alkotta törvényekben és rendeletekben, hanem párthatározatokban fogalmazták meg. Ezeket pedig a társadalom jórészt nem is ismerte, s ezért sem befolyásolhatta, ellenőrizhette, még kevésbé volt lehetősége megváltoztatni, megsemmisíteni őket. Ezzel 1949 után nem államközpontú, hanem pártközpontú politikai rendszer épült ki Magyarországon. Abban nem az állam határozta meg a politikai párt(ok) mozgásterét (többek között egyesületi vagy/és párttörvény, választójogi törvény stb. által), hanem a hatalmat kizárólagosan uraló párt önkényesen alakíthatta az állam működését, s általa is a társadalom életét.

A politikai rendszerek két típusa