Zeller Gyula — Koltai Zoltán

Pénzügyi alapismeretek

Kézikönyv

Virágmandula Kft.

Pécs, 2014

Jelen elektronikus könyv a Pécsi Tudományegyetem

Felnőttképzési és Emberi Erőforrás Fejlesztési Karának

gondozásában 2014-ben megjelent kötet változatlan kiadása

Kiadja a Virágmandula Kft.

Felelős kiadó: a kft. ügyvezetője

www.digitalpaper.hu

A könyv megjelenését támogatta:

epub ISBN 978-615-5339-82-0

Digitális szerkesztés: Virágmandula Kft.

© Zeller Gyula, Koltai Zoltán

© Virágmandula Kft.

Tartalom

Bevezetés

1. A pénzügyi közvetítőrendszer

1.1. A megtakarítók és a megtakarítások végső felhasználói

1.2. A pénzügyi piacok működése

1.2.1. A közvetlen vagy magántőkepiac

1.2.2. A közvetítő tőkepiac

1.2.3. A közvetítőintézmények tipikus formái

2. A befektetési döntések jelentősége és folyamata

2.1.1. Felkészülés a befektetésre

2.1.2. A befektetési tevékenység szakaszai

3. A hozam mérésének alapvető kérdései

3.1.1. A pénz időértéke

3.1.2. A hozamok alapvető formái

3.1.3. A kockázat fogalma és alapvető jellemzői

3.1.3.1. A kockázat fogalma és mérése

3.1.3.2. A kockázatok jellemző típusai

4. Az értékpapírok fogalma és csoportosítása

4.1. Az értékpapírok közgazdasági és jogi fogalma

4.2. Az értékpapírok csoportosítása

4.2.1. Az értékpapírba foglalt jog

4.2.2. Az átruházás lehetősége

4.2.3. A megjelenés formája

4.2.4. A futamidő

4.2.5. A hozam

4.2.6. A kibocsátó

4.3. Az értékpapírok néhány típusának jellemzői

4.3.1. A váltó

4.3.2. A csekk

4.3.3. A letéti jegy

4.3.4. A jelzáloglevél

4.3.5. A kötvény

4.3.5.1. A kötvények árfolyama

4.3.6. A magyar állampapírok jellemzői

4.3.6.1. Az államkötvények

4.3.6.2. A diszkontkincstárjegyek

4.3.6.3. A kamatozó kincstárjegyek

4.3.6.4. A kincstári takarékjegyek (KTJ)

4.3.7. A közraktári jegy

4.3.8. A befektetési jegy

4.3.9. A részvény

4.3.9.1. A részvények alapvető jellemzői

4.3.9.2. A részvényes jogai

4.3.9.3. A részvények árfolyama

4.3.10. A kockázati tőkealap-jegy

5. Az értékpapírok piacai, az értéktőzsde

5.1. A piacok csoportosítása

5.2. Hogyan kerülnek az értékpapírok a piacra?

5.2.1. A nyilvános forgalomba hozatal

5.2.2. A tájékoztatók

5.2.3. A nyilvános ajánlattétel

5.2.4. Az allokáció

5.2.5. A jegyzés

5.2.6. Az aukció

5.2.7. A folyamatos forgalomba hozatal

5.2.8. Az adagolt kibocsátás

5.2.9. A zártkörű forgalomba hozatal

5.3. A befektetési szolgáltatók tevékenysége

5.4. A tőzsdealapítás feltételei

5.5. A tőzsdei kereskedés és a tőzsdei ügylet

5.6. Az elszámolóház

5.7. A befektető-védelem szabályai és intézményei

5.8. Az értékpapírpiac felügyelete

5.9. A Budapesti Értéktőzsde

5.10. A BÉT szervezete

5.11. A BÉT piacai

5.11.1. Az azonnali piac

5.11.2. Származékos eszközök piaca

5.12. A BÉT indexei

5.12.1. A BUX index

5.12.2. A BUMIX index

5.12.3. A Közép-Európai Blue Chip Index (CETOP20)

6. A hitelintézetek működése

6.1. A hitelintézeti rendszer szervezeti és működési jellemzői

6.1.1. A pénzügyi szolgáltatásokra és intézményekre érvényes szabályok

6.1.1.1. A pénzügyi szolgáltatások típusai és a hitelintézetek formái

6.1.1.2. Az üzleti és a banktitok

6.1.1.3. A hitelintézetek biztonságos működése

6.1.1.4. A betétbiztosítás

6.1.1.5. A pénzügyi rendszer felügyelete

6.1.1.6. Fogyasztóvédelem és az ügyfelek tájékoztatása

6.2. Szakosított hitelintézetek

6.2.1. Lakás-takarékpénztár

6.2.2. A jelzálog-hitelintézetek

6.3. Bankügyletek

6.3.1. Passzív bankműveletek

6.3.1.1. Számlavezetés, betétgyűjtés, banki értékpapírok, pénzalapok és egyéb letétek

6.3.1.2. A hitelintézetek hitelfelvétele

6.3.1.3. A hitelintézetek értékpapír kibocsátása

6.3.1.4. Tőkeemelés

6.3.2. Aktív bankügyletek

6.3.2.1. Személyi kölcsönök, személyi hitelek

6.3.2.2. Dologi és egyéb fedezet mellett nyújtott kölcsönök és hitelek

6.3.2.3. A kötelezettségvállalási hitelek

6.3.2.4. Speciális finanszírozási ügyletek

7. A pénz fogalmi meghatározásának nehézségei

7.1. A csererendszerek és a pénz szükségessége

7.1.1. A barter

7.1.2. A pénzláb

7.2. A modern pénz meghatározásának alternatívái

7.2.1. A pénz funkcionális megközelítése

7.2.2. Az M0 és M1 aggregátum

7.2.3. Az M2 aggregátum

7.2.4. Az M3 aggregátum

7.2.5. Az EKB módszertana szerinti monetáris aggregátumok és összetevőik

7.3. A pénz típusai

8. A központi bankok, a Magyar Nemzeti Bank szerepe a pénzügyi rendszerben

8.1. A központi bankok kialakulása

8.1.1. Az MNB rövid története

8.2. A Magyar Nemzeti Bank feladatai és eszközei a pénzügyi rendszerben

8.2.1. A monetáris politika eszközrendszere

8.2.2. Az MNB további feladatai

8.2.3. A Magyar Nemzeti Bank szervezete

A pénzügyek területére vonatkozó legfontosabb hazai jogszabályok

Kormányrendeletek

Hazai és külföldi pénzügyi szervezetek honlapjai

Irodalomjegyzék

Bevezetés

Aligha tagadható, hogy a pénzügyekkel kapcsolatos fogalmakat, a pénzügyi élethez kapcsolódó eseményeket nem tudjuk a mindennapjainkból kizárni. Elegendő bekapcsolnunk a televíziót vagy a rádiót, kezünkbe venni egy újságot, és máris a tőzsdei hírekről, a valutaárfolyamokról, vagy esetleg vonzó befektetési lehetőségekről hallunk, illetve olvasunk. A pénzügyek mindennapi életünk fontos részévé váltak, hiszen míg egyesek banki szolgáltatásokat vesznek igénybe, mások éppen a befektetési piacon próbálnak szerencsét, megint mások pedig a biztosítók vagy nyugdíjpénztárak szolgáltatásait tanulmányozzák. A pénzügyekkel és a pénzügyi szolgáltatásokkal minden korosztály és minden társadalmi csoport rendszeresen találkozik. A szolgáltatások óriásivá duzzadt kínálatában ennek ellenére a legtöbb ember alig, vagy egyáltalán nem tud eligazodni. Ennek az az egyik fő oka, hogy nincsenek megfelelő fogalmaik és elképzeléseik arról, hogy mit is kínálnak nekünk igazából a bankok, mi is történik valójában a tőzsdén? Bizonyára nem járunk messze a valóságtól, ha azt feltételezzük, hogy az emberek többségének nincs pontos ismerete a pénzügyi szféra felépítéséről, eszközeiről és piacairól sem. Ennek a hiányát különösen erőteljesen érezhetjük a világon végigsöprő 2008-as pénzügyi válság után, amely talán a laikusok számára is egyértelművé tette, hogy a világgazdaság pénzügyi értelemben teljes egészében összefonódott és csak az egészen különleges helyzetben lévő országok képesek annak kellemetlen hatásaitól megvédeni magukat.

Az itt következő oldalak abban szeretnének segítséget nyújtani, hogy a fiatal korosztály tagjai idejekorán megfelelő pénzügyi alapismeretekre tehessenek szert. A pénzügyek kiterjedt világából azokat a területeket igyekszünk áttekinteni, amelyekkel a mindennapi életben is gyakran találkozhatunk.

Az első részben a pénzügyi közvetítőrendszer működése mögött rejlő racionális okokat, a tipikus intézményeket és eszközöket tárgyaljuk. Ennek kapcsán megismerkedhetünk az értékpapírok különböző típusaival és piacaikkal, valamint a befektetési szolgáltatók működésével. Részletesen kitérünk a hazai értékpapírpiac központi intézményének, a Budapesti Értéktőzsde működésének alapvető jellemzőire is. A második fő gondolati egység a pénzügyi intézményrendszer kiemelten fontos szereplőinek, a bankoknak a szerepével foglalkozik. Áttekintjük a bankrendszer és az egyes bankok működését, megvizsgáljuk a legfontosabb bankügyleteket, és kitérünk a bankok egyik fő tevékenységének, a hitelezésnek az elemzésére is. Terjedelmi korlátok miatt nem vállalkozhattunk a makrogazdasági pénzügyek, az állami és költségvetési pénzügyek, valamint a nemzetközi pénzügyek tárgyalására.

A pénzügyek világában hihetetlen gyorsaságú változások zajlanak. A szédületes sebességű innováció, az újabb és újabb technikai lehetőségek megjelenése, az Uniós irányelvek és a hazai jogszabályok gyakori újrafogalmazása nyilván nem hagyja érintetlenül azokat az ismereteket sem, melyek témáinkba vágnak. Így mindazok, akik ezen a területen oktatnak vagy tananyagot írnak, nap, mint nap kiteszik magukat annak a vádnak, hogy amit leírtak, az már el is avult addigra, mire az olvasó kezébe kerül. Itt elegendő talán arra a tényre utalni, hogy milyen radikálisan rendezte át a pénzügyi rendszer szervezeti-, intézményi- és szabályozási rendszerét a 2008-ban kirobbant és következményeiben mind a mai napig ható pénzügyi-gazdasági világválság. A válság nemcsak hatalmas, öröknek hitt pénzügyi vállalkozásokat söpört el vagy kényszerített állami kézbe, nemcsak a bankrendszer, az értékpapírpiac és a pénzügyi fogyasztóvédelem működésének radikális újraszabályozását váltotta ki vagy az állami beavatkozás és a monetáris politika uralkodó paradigmáit fogalmaztatta újra, hanem emberek millióinak sorsát hátrányosan érintve átalakította azok magatartását és gondolkodását is.

Mit tehetnek ilyenkor a szerzők? Irigykedve tekintenek az euklideszi geometriát kétezer éve változatlan „jegyzetből” tanító matematikusokra és újra meg újra átírják az ide vonatkozó részeket… A világ a pénzügyek terén biztosan nem áll meg. A változások minden bizonnyal továbbra is jelentősek és dinamikusak lesznek, így fontosnak tartjuk rögzíteni, hogy az itt következő oldalak a megírás idejében, azaz a 2013 októberében érvényes állapotokat tükrözik.

1. A pénzügyi közvetítőrendszer

A társadalom gazdasági elemzése során a szereplőket aktivitásuk és szerepük szerint négy csoportba szokták sorolni: a háztartások, a vállalkozások, az állam és a külföld. Természetesen minden elemző tisztában van azzal, hogy a modern gazdaságban számos, a fenti kategóriákba nem illeszthető szereplő (pl.: nonprofit szervezet) is van, a gazdaság absztrakt működési modelljének felépítéséhez mégis elegendő a négy szereplő magatartásformáinak és kapcsolatrendszerének a tisztázása. Sőt, egy zárt gazdasági rendszer feltételezése esetén, tehát a mi kezdeti modellünkben, átmenetileg kizárhatjuk a külgazdaságot, és így elegendő csak az első három szereplővel számolnunk.

Minden tisztességes tankönyvnek illik a benne szereplő központi kategória meghatározásával indulnia. Egy pénzügyekről szóló írásnak szükségképpen a pénz fogalmát kellene tudományosan értelmezett módon világossá tennie. Talán nem esik folt a szerzők becsületén, ha ezt a problémát néhány praktikus szempont miatt egyelőre megkerülik. A későbbiek során ugyanis látni fogjuk, hogy a modern pénz fogalmának meghatározása egyáltalán nem egyszerű dolog, ráadásul a definíció megértése megköveteli a pénzügyi eszközök különböző csoportjainak pontos ismeretét is. Emiatt még nem érdemes elmélyednünk a pénz definiálásának problémáiban, hiszen néhány fontos fogalom és összefüggés e nélkül is érthető. A következő néhány fejezetben elegendő lesz a mindennapokban mindannyiunk tapasztalataira és szóhasználatára alapozott pénzfogalomra támaszkodnunk, így pénzen elsősorban a készpénzt és az áruforgalomban bármikor javakra váltható, a gazdaság javaival szemben közvetlen igényt (követelést) megtestesítő dolgokat értjük. (Ez a felfogás többé-kevésbé megfelel a későbbi definíció, legtöbb országban M1-ként értelmezett pénzfogalmának.)

A leegyszerűsített pénzfogalomhoz illeszkedően pénzügyi eszközöknek olyan dolgokat fogunk nevezni, amelyek csak más eszközökön keresztül, azok közbeiktatásával válthatók élvezhető javakra. A modern gazdaságban a szereplők jelentős része, az egy meghatározott időintervallumban realizált pénzbevételét nem ugyanabban az időszakban és nem teljes egészében költi el fogyasztásra, illetve nem fekteti be különböző vagyontárgyakba. Az így fennmaradó bevételi többletüket vagy készpénzben tartják, vagy pénzügyi eszközökbe fektetik. A pénzügyi befektetések a reáliákkal (fizikai befektetésekkel) szemben számos előnnyel rendelkeznek:

−   jobban oszthatók, azaz jobban diverzifikálhatók – így ugyanaz a vagyon több eszközbe fektetve biztosabban megőrizhető;

−   kisebb tranzakciós költséggel adhatók és vehetők – az ilyen vagyon gyorsabban és kisebb költséggel alakítható át;

−   könnyebben tárolhatók és őrizhetők – a pénzügyi eszközök többségét ma már elektronikusan tárolják és továbbítják;

−   elkerülhető a közvetlen részvétel a vagyon működtetésében – a befektetések hozzáértést kívánó menedzselését professzionális szakemberek végzik;

−   nagyobb a választék a kockázatvállalás és a hozamok terén – minden befektetőtípus megtalálhatja az igényeinek megfelelő eszközt.

1.1. A megtakarítók és a megtakarítások végső felhasználói

A pénzügyi eszközök lehetővé teszik a megtakarítások és a gazdasági beruházások (fizikai beruházások) szétválasztását. Azok, akik úgy érzik, hogy a gazdaság reáliákban megtestesült vagyonát eredményesen tudják működtetni, vagyis képesek az általuk birtokolt, piaci értéket megtestesítő tárgyak vagy szolgáltatások tömegét növelni, reáliákba fognak fektetni. Sokan közülük pénzügyi eszközöket teremtenek annak érdekében, hogy a fizikai vagyontárgyak leghatékonyabbnak vélt működtetéséhez szükséges, elégtelen forrásaikat kiegészítsék. Ezeket a pénzügyi eszközöket közvetlen vagy közvetett módon eladják az első csoporthoz tartozóknak.

A fenti két csoport közötti közvetítés és a pénzügyi eszközök teremtése a pénzügyi szektor feladata. A pénzügyi eszközök tulajdonképpen kötelezvények, amelyeket a gazdaság olyan költekező egységei bocsátanak ki, amelyek többet költenek el egy adott időszakban beruházásra vagy fogyasztásra, mint az ugyanazon időszakban realizált jövedelmük. Ezek a gazdasági szereplők a gazdaság deficites[1] egységei.

Kevésbé bonyolultan megközelítve a kérdést azt mondhatjuk, hogy a gazdaság szereplői pénzügyi szempontból két egyszerűen jellemezhető csoportra oszthatók: azokéra, akiknek éppen van pénzük és azokéra, akiknek éppen nincs. Az első csoport tagjainak folyó bevételei meghaladják folyó kiadásaikat és/vagy fizikai beruházásaikat, tehát ők bevételi többlettel, más néven szufficittel rendelkeznek. Ők a gazdaságban a megtakarítók. A második csoport tagjai folyó bevételeiknél nagyobb összeget költenek fogyasztásra és/vagy beruházásra, ezért ők kiadási többlettel rendelkeznek, más néven deficitesek. Ők a gazdaságban a megtakarítások végső felhasználói.

Akár bevételi, akár kiadási többlettel rendelkezik egy gazdasági szereplő, pénzügyi mérlege egyensúlytalanságot mutat. A közgazdasági elméletek többségében az egyensúly olyan kitüntetett helyzet, amelynek megvalósítására, elérésére minden szereplő egyaránt törekszik. Az egyensúly a közgazdasági gondolkodás nélkülözhetetlen metaforája, amely még az önmagukat egyensúlytalanságinak nevező elméletek mögött is ott kísért. Fogadjuk el mi is azt a feltételezést, hogy a gazdaság és szereplői hosszabb távon az egyensúly elérésére törekszenek. Az előzőleg ismertetett helyzetben a pénzügyi egyensúly abban az esetben jön létre, ha egy adott időszakban a bevételek és a kiadások azonos nagyságúak lesznek, vagyis ha a folyó bevétel = folyó kiadás egyenlőség teljesül. Ez a gazdaság deficites egységeinél (folyó bevétel < folyó kiadás) három cselekvési alternatíva révén érhető el.

1.)   Csökkentik a kiadásaikat, azaz kevesebbet költenek fogyasztásra, illetve beruházásra.

2.)   A deficites gazdasági egységek definíciónk szerint egy meghatározott időszakban nem tudják bevételekkel fedezni kiadási igényeiket. Ezzel nem zártuk ki annak a lehetőségét, hogy életük egy másik időszakában ugyanezek a gazdasági szereplők ne tudjanak akár bevételi többletet, szufficitet felmutatni. Valóságos viszonyok között a gazdasági szereplők túlnyomó többségét éppen az jellemzi, hogy deficites és szufficites életszakaszaik egymást váltogatják. A deficites szereplők úgy is egyensúlyba hozhatják pénzügyi mérlegüket, hogy az előző életszakaszukban vásárolt és mások által kibocsátott kötelezettségvállalásokat (kötelezvényeket vagy értékpapírokat) eladják, és ezzel folyó bevételeiket meghaladó nagyságú pénzre tesznek szert.

3.)   Az egyensúlyteremtés harmadik lehetősége is adott: a pénzhiánnyal számoló gazdasági szereplő átmeneti időre vagy örökbe pénzt fogad el a gazdaság valamely szereplőjétől, amit technikailag egy önmagára szóló kötelezettségvállalás (kötelezvény, értékpapír) kibocsátásával bonyolít le.

A fenti alternatívák természetesen nem zárják ki egymást, hiszen párhuzamosan akár mindhárom lehetőséget alkalmazhatjuk.

A deficites szereplők magatartási alternatíváinak tökéletes tükörképeként írhatjuk le a szufficites gazdasági aktorok (folyó bevétel > folyó kiadás) egyensúlyteremtési alternatíváit. Ebben az esetben is három lehetőség áll fenn:

1.)   A bevételi többlettel rendelkezők egyensúlyteremtésének lehetőségei között a fogyasztási és egyéb kiadások növelése, illetve a készpénzben, a pénzügyi intézményrendszeren kívül történő felhalmozás szerepelhet az első helyen.

2.)   A bevételi többlettel működő egységek csökkenthetik a kialakult pénzügyi egyensúlytalanságot, azoknak a kötelezettségvállalásoknak (saját kötelezvényeknek) a visszavásárlásával is, amelyeket valamely előző, deficites életciklus szakaszukban bocsátottak ki.

3.)   A megtakarítók előtt természetesen nagyon is reális alternatívaként jelenik meg a mások által kibocsátott kötelezvények (kötelezettségvállalást megtestesítő eszközök értékpapírok) megvásárlása is.

Természetesen ebben az esetben is párhuzamosan megvalósítható, egymással kombinálható alternatívákról van szó.

Joggal kérdezhetnénk, hogy melyik gazdasági szereplőkre jellemző a szufficites és melyekre a deficites állapot? A válasz nem egyértelmű, sőt hangsúlyoznunk kell, hogy mindhárom szereplő (háztartás, vállalkozás, állam) éppúgy lehet szufficites, mint deficites. Elméleti oldalról nem zárható ki, sőt precedensekkel is igazolható mindkét alternatíva minden gazdasági szereplő életében. Mindezek ellenére statisztikai alapon azt mondhatjuk, hogy a modern gazdaságban a háztartások általában nettó megtakarítási pozícióban vannak. Vigyázat, ez nem azt jelenti, hogy minden háztartás megtakarító, hanem azt, hogy a deficites és a szufficites háztartások mérlegének együttes egyenlege megtakarítási pozíciót mutat!

Hasonló megfontolásokra alapozva kijelenthetjük azt is, hogy a modern államok költségvetése viszont többnyire deficites, azaz költségvetési hiánnyal küzd. Ismételten hangsúlyozni kell, hogy ez sem univerzális érvényű törvényszerűség, hiszen a statisztikák bizonyítják, hogy számos ország költségvetése rendszeresen többlettel zár.

A vállalkozások a gazdaság általános és ágazatuk specifikus jelenlegi és várható helyzetének megítélése alapján döntenek arról, hogy milyen magatartást tanúsítanak, és ettől függően sokkal nagyobb változékonysággal lehetnek deficitesek és szufficitesek, mint a két másik szereplő. A gazdasági fellendülés időszakának kezdetén a vállalkozások jelentős része deficitessé válik, hiszen nekirugaszkodásuk rendszerint új technológiák alkalmazásával jár és az ehhez szükségszerűen kapcsolódó beruházások finanszírozásához rendszerint külső finanszírozó igénybevételére kényszerülnek. A gazdasági fellendülés kifulladásakor, a gazdasági ciklusok csúcsa előtt a vállalkozások jelentős része szufficitessé válhat, hiszen nem talál a bevételek elköltésére érdemes piaci és ebből következően beruházási lehetőségeket.

A megtakarítók (szufficitesek) és a megtakarítások végső felhasználói (deficitesek) közötti kapcsolatfelvétel a pénzügyi piacokon zajlik. Pénzügyi eszközök és pénzügyi piacok nélkül nem lehetne áthidalni a jövedelmek és a költekezések közötti időbeli különbségeket sem, hiszen nem lehetne hitelbe venni vagy hitelbe eladni. A modern gazdasági rendszerben a megtakarítók és végső felhasználók között számtalan pénzügyi eszköz testesíti meg a kapcsolatot. Minél fejlettebb egy pénzügyi rendszer, annál differenciáltabban és annál hatékonyabban, mondhatnánk simábban képes a felek igényeit kölcsönösen kielégítő, „helyes kötelezvény” megteremtésére. Az elérhető eszközök számának és konstrukciójának differenciálódásával nyilván nő az allokáció hatékonysága, ami makroökonómiai szempontból azt jelenti, hogy a megtakarítások a leghatékonyabb felhasználási területeken változnak át beruházásokká.

[1] A deficit szó a hétköznapi szóhasználat értékrendjében gyakran negatív asszociációkat kelt. Erről a mi esetünkben szó sincs, hiszen a fogalmat tisztán technikai értelemben használjuk. Ugyanez vonatkozik az ellentett értelmű szufficit kifejezésre is, amely nem feltétlenül csak pozitív értelmet hordoz.