Bálint Ágnes

Pszichobiográfia és irodalom

Kronosz Kiadó, 2014

Jelen digitális könyv a Kronosz Kiadó gondozásában 2014-ben megjelent kötet változatlan kiadása.

Lektorálták:

Dr. Jankovits László

Dr. Kőváry Zoltán

Kiadja a Virágmandula Kft.

Felelős kiadó: a kft. ügyvezetője

Pécs, 2014

epub ISBN 978 615 5339 70 7

© Bálint Ágnes

© Virágmandula Kft. Kronosz Kiadó

Tartalom

Előszó

Pszichohistória és pszichobiográfia

A pszichohistória fogalma

A pszichohistória és az irodalomtörténet

A pszichohistória és az irodalomelmélet. Új paradigma?

A pszichobiográfia fogalma

A pszichobiográfia mint műfaj

A pszichobiográfia céljai

Ki írhat pszichobiográfiát?

A pszichobiográfia forrásai

A pszichobiográfus eszköztára

A pszichobiográfia jelene és jövője

Pszichobiográfia és irodalomtanítás

Pszichobiográfia és irodalomtanítás

Hagyomány és megújulás az irodalomtanításban

A serdülők és az irodalom

Író-életrajzok helyett pszichobiográfiák

Amiről a tankönyvek hallgatnak

Írók az irodalomtankönyvekben

Van-e pszichobiográfia a tankönyvekben? – Vizsgálat

Ady Endre

Babits Mihály

Juhász Gyula

József Attila

A vizsgálat tanulságai

Adalékok Németh László pszichobiográfiájához

Németh László korai novellái. Dilemmák a Nyugat novellapályázatai körül

Németh László és a pszichoanalízis

Akik elkerülték egymást. Szondi Lipót és Németh László elmaradt találkozása

Gondolatok Németh László Ember és szerep című önéletrajzáról

Az identitás-problematika Németh László regényeiben

Egy hadifogoly hazatér. Németh József és Rákosi Mátyás emlékiratainak párhuzamos szöveghelyei

Felhasznált irodalom

A könyv fejezeteinek alapjául szolgáló tanulmányok korábbi megjelenésének adatai

Névmutató

Előszó

A lélektan, a történelem és az irodalom különleges találkozásának dokumentuma ez a könyv. A lélektané, amely az ember megismerését tűzi célul (és eközben folyamatos önreflexióra készteti és önismerettel ajándékozza meg), a történelemé, amely időbe, térbe, társadalmi és kulturális kontextusba ágyazza az embert, és az irodalomé, amely a maga sajátos útján az emberi lélekbe tud hatolni. E három terület gyümölcsöző dialógusából születtek a könyv számos elméleti kérdést tárgyaló és gyakorlati példát bemutató fejezetei.

A pszichohistória a lélektan és a történelem sajátos ötvözete, amely tudományként ma már önálló életet él. Könyvem első nagy fejezete (Pszichohistória és pszichobiográfia) a pszichobiográfiát a pszichohistória elméleti keretei között helyezi el és értelmezi. A fejezet rámutat a pszichobiográfia szerteágazó, ígéretes (és néha utópisztikus) céljaira, sorra veszi a forrásait, az eszközeit, és bepillantást enged a jövőjéről alkotott víziókba.

A könyv második nagy egysége a Pszichobiográfia és irodalomtanítás címet viseli. Ennek első fejezete egy elméleti eszmefuttatás arról, hogy a pszichobiográfia hogyan járulhatna hozzá az irodalomtanításhoz. Az irodalomtanítás mai kihívásainak csak úgy tudunk megfelelni, ha szakítunk az egyébként tiszteletre méltó hagyományainak idejétmúlt részével. Számos, az irodalomtanítás megújítását célzó törekvés van jelen napjainkban, de az áttörés még várat magára. Ezekhez a megújító törekvésekhez szeretnék hozzájárulni magam is egy javaslattal a pszichológia területéről. Amellett érvelek, hogy a középiskolások részére írt tankönyvekben az író-életrajzok[1] hagyományos formái helyett a pszichobiografikus feldolgozásoknak kellene dominálniuk. A pszichobiográfia, amely szoros kapcsolatot tételez az alkotó és alkotása között, életszerű, lélektanilag hiteles portrét rajzol (szemben a szokásos lexikonszerű adatokkal), és hozzásegíti a tanulót ahhoz, hogy az íróhoz személyes viszonyt alakítson ki. Ennek legfőbb hozadéka éppen az, amire egy serdülő leginkább vágyik: mélyebb önismeret, fejlődés és érés. A pszichobiográfiák növelhetik az írók művei iránti érdeklődést, és így hozzájárulnának a serdülők olvasási kultúrájának fejlesztéséhez is.

A második fejezetben (Amiről a tankönyvek hallgatnak) arra voltam kíváncsi, hogy az irodalomtankönyvek szerzői mely életeseményekről és problémákról tesznek említést, és melyekről hallgatnak az írókról adott életrajzokban. Ennek kiderítésére egy vizsgálatot végeztem. Tíz magyarországi, középiskolásoknak szánt irodalomtankönyvben négy jelentős huszadik századi magyar író (Ady Endre, Babits Mihály, Juhász Gyula és József Attila) életrajzát tanulmányoztam abból a szempontból, hogy milyen hangsúlyt kap bennük az életút, milyen összefüggésekre mutatnak rá az író élete és műve között, milyen árnyalt személyiség-portrét rajzolnak, és milyen életrajzi tényeket említenek, illetve hallgatnak el. Az eredmények bíztatók: a sematikus életrajzok mellett kitűnő példákat találtam arra is, hogy a pszichobiografikus személetmód már jelen van a középiskolai tankönyvekben.

E fejezetek anyaga eredetileg két tanulmány[2] volt, amelyeket részben összegyúrtam, részben pedig jelentős mértékben átdolgoztam (bővítettem, frissítettem), majd újraszerkesztettem. Így lett belőlük három önálló fejezet a pszichobiográfia elméleti és gyakorlati aspektusairól.

A könyv harmadik nagy egysége (Adalékok Németh László pszichobiog-ráfiájához) a pszichobiográfia magam folytatta gyakorlatáról árulkodik: bepillantást ad abba a műhelybe, amelyben megszületett Németh László pszichobiográfiája.[3] Az itt található fejezetek korábban önálló tanulmányként jelentek meg, a jelen kötetbe alapos javítás és bővítés után kerültek be. Bár egyik sem önálló pszichobiográfia, mind lényegesen hozzájárult a Németh László-pszichobiográfia gondolatmenetéhez, még akkor is, ha csak egy-egy megjegyzésnyi, lábjegyzetnyi összefoglalásként tűnnek fel annak szövegében. Jelentőségüknek megfelelő helyet azonban csak ebben a könyvben nyernek.

A Németh László korai novellái. Dilemmák a Nyugat novellapályázatai körül című fejezet Németh László írói indulásának sikereit és egyben kudarcait is jelentő korai novellákkal foglalkozik. Arra kerestem a választ, mi lehet annak az oka, hogy ugyanazon tehetség egyik évben fődíjat nyer a Nyugat novellapályázatán, a másik évben azonban teljesen visszhangtalan marad. Sorra vettem az 1926-ban pályadíjat nyert novellákat is, és rámutattam, hogy ezek között akár Németh László pályaművei is joggal helyet kaphattak volna. Annak is utánajártam, igazolható-e Németh László gyanúja, hogy a bíráló bizottság ezúttal elfogult volt.

A Németh László és a pszichoanalízis című fejezet a fiatal író pszichoanalízishez való viszonyát boncolgatja a művein keresztül. Németh László orvostanhallgatóként találkozott először a pszichoanalízissel, amely akkor heves ellenállást váltott ki belőle. Másodszor 1928-ban, első regénye megírásakor merült el Freud munkásságának olvasásában. Ebből az élményből hamarosan egy tanulmánya is született Freud és a pszichoanalízis címmel, illetve tetten érhető az Emberi színjáték három főszereplőjének megnyilatkozásaiban, a viselt dolgaira való reflexiókban és a lélektan iránti attitűdjeik sokféleségében. Az akkor már neves esszéista és kritikus fejet hajtott a freudi módszer előtt, de az elmélet egészének elfogadását ezúttal is elutasította. Ebben a fejezetben annak jártam utána, hogy milyen lélektani okok húzódnak meg Németh László pszichoanalízis iránti ambivalenciájának hátterében.

Bár a lakhely, a generáció, az orvosi hivatás, az alkattani érdeklődés, az originális gondolkodás, az elméletalkotói törekvések és számos más közös vonatkozás összekötötte őket, a sorsanalitikai elméletének kidolgozásán munkálkodó, tanítványokat maga köré gyűjtő Szondi Lipót és a tájékozódást kereső, mesterre áhítozó Németh László soha nem találkoztak. Az Akik elkerülték egymást. Szondi Lipót és Németh László elmaradt találkozása című fejezetben sorra vettem a két sors lehetséges metszéspontjait, majd eljátszottam a „mi lett volna, ha” gondolatával, és rámutattam, hogy bár lehet, hogy szegényebbek lettünk egy nagy (minden bizonnyal Szondién alapuló) lélektani elmélettel, amelyet Németh László alkothatott volna meg, de gazdagodtunk egy jelentős magyar íróval.

A fiatal Németh László 1934-es önéletírása kisebb vihart kavart az irodalmi életben. A művet krízisek sora ihlette: magánéleti téren a Babitscsal és a Nyugattal való szakítás, művészeti téren az úgynevezett görög fordulat bekövetkezése. A Gondolatok Németh László Ember és szerep című önéletrajzáról című fejezetben arra voltam kíváncsi, hogy az öndefiníció lázában égő író milyen portrét fest azokról, akiket sorsának kedvezőtlen fordulatáért okol.

Az identitás-problematika Németh László regényeiben című fejezetben a breakwelli fenyegetett identitás koncepció segítségével elemeztem Németh László Gyász, Iszony és Égető Eszter című regényeit. Közös bennük, hogy az író mintegy gondolatkísérletet végez a főhősökkel, mintha arra lenne kíváncsi, hogyan küzdenek meg a rájuk kényszerített, de hozzájuk nem illő szerepekkel. Rámutattam, hogy a Gyász a fenyegetett identitás mindenáron való megőrzésének, az Iszony az identitás bármi áron való visszaszerzésének a regénye. Az Égető Eszter főhősnője pedig a behódolást, a szerepnek való alárendelődést választja. Bár Németh László ez utóbbit tartja követhetőnek és követendőnek, Eszter karaktere nem állja ki a lélektani hitelesség próbáját. Annak a különvéleménynek is hangot adok, hogy az Égető Eszter nem tartozik a Németh László-művek élvonalába.

A kötet végén kapott helyet az Egy hadifogoly hazatér (Németh József és Rákosi Mátyás emlékiratainak párhuzamos szöveghelyei) című fejezet, amely Németh László édesapja, Németh József hadifogoly-élményét és hazakerülésének kalandos történetét elemzi Rákosi Mátyás visszaemlékezéseivel összevetve. Célom nem az igazság kiderítése volt, a szövegek szubjektív igazságát tiszteletben tartva mutattam rá a két nagyon különböző sorsú ember véletlen találkozására. Arra is kerestem a választ, hogy milyen szerepe volt az ifjú Rákosi Mátyásnak abban, hogy a hadifogság Németh József és tiszttársai számára néhány évvel később ért véget, mint azt a háború indokolta volna.

A könyv szerkezetén túl egy formai összefüggésre is szeretnék kitérni. Az Olvasó könnyen észreveheti a lábjegyzetek iránti (talán már túlzott) vonzódásomat. A lábjegyzeteknek számos lehetséges funkcióját aknázom ki: pontosítom a forrást, olyan információkkal egészítem ki a főszöveget, amelyek fontosak, ám messze vezetnek, illetve érdekességeket, reflexiókat fűzök az elhangzottakhoz.

Formai szempontból a hivatkozások tekintetében könyvemben sajátos elveket követek, amelyek megítélésem szerint az Olvasó jobb tájékozódását segítik elő. Az általános gyakorlattól eltérően az írók (főként Németh László) műveire való hivatkozásoknál gyakran két évszámot tüntetek fel. Az első a hivatkozott mű megírásának (és többnyire első megjelenésének) ideje, a második a napjainkban hozzáférhető kiadás évszámának megjelenítése (pl. Németh 1934, 1977). Mindannyiszor így járok el, amennyiben egyértelműen kideríthető a mű megírásának ideje, és ez többletinformációt eredményez a szöveg kontextusában. Azért is választottam ezt a megoldást, mert korábbi, Németh Lászlóról szóló könyvemben is jól bevált.

Reményeim szerint ez a könyv inspiratív és hasznos lehet mindazok számára, akik a lélektan, az irodalom, a történelem, a pszichobiográfia, az irodalompszichológia, valamint e tudományterületek kapcsolódási lehetőségei iránt érdeklődnek. Számítok mindezen területek tudós művelőinek figyelmére, építő kritikájára is.

Pécs, 2014. február

A szerző

Pszichohistória és pszichobiográfia

A pszichohistória fogalma

A pszichohistória viszonylag újnak mondható[4] interdiszciplináris tudomány, amely céljául tűzte ki a történeti és lélektani kutatás szintézisét – történeti kutatás alatt értve mindazon diszciplínákat, amelyekben a történeti szál meghatározó, például az irodalomtörténetet, a művészettörténetet, a mentalitástörténetet és a kultúrtörténetet is. Lloyd deMause megfogalmazása szerint a pszichohistória „a pszichológia tudományos eredményeinek és módszereinek szisztematikus alkalmazása abból a célból, hogy megmagyarázzuk az egyéni és csoportviselkedést a múltban és a jelenben.”[5]A történelem hagyományos „mi történt” és „hogyan történt” kérdései mellett a pszichohistória fontosnak tartja a lélektani motivációk feltárását, a „miért történt” kérdés megválaszolását is, a lélektani motívumok feltárása segítségével.[6] A válaszokhoz azonban nem a hétköznapi ember naiv pszichológiáját hívja segítségül, mint kritikusai vélik, hanem napjaink modern, tudományos módszerekkel operáló pszichológiáját.

Elemzési és értelmezési keretként a pszichohistória elméletileg bármely pszichológiai paradigma érvényesítését lehetővé teszi, illetve eklektikus keretek is elképzelhetők. A gyakorlatban azonban mégis döntően a modern pszichoanalízis jelenti az elméleti keretet, mert kellően átfogó ahhoz, hogy az egész személyiségről (a maga történetiségében és jelen dimenzióiban is) számot tudjon adni. Elemző és interpretációs technikái jól kimunkáltak, nyelvezete pedig alkalmas tudományos diskurzus folytatására. Hátránya, hogy tudományos érvényessége még ma is vitatott, ezért a tudós társadalom jelentős része gyanakvással fogadja vagy elutasítja. Ez az attitűd, mivel generalizált módon a pszichohistóriára is kiterjed, nem tesz jót e diszciplína hitelének, hírnevének, elismerésének.

A pszichohistória egyik fő kutatási területe a gyermekkortörténet, amely olyan kérdéseket boncolgat, mint a gyermeknevelési szokások, ezek változása és a változás okai, a család jelentése a különböző történelmi korokban, illetve a gyerekek értéke a társadalomban. Nagy hangsúlyt kapnak továbbá a gyermekbántalmazással és az elhanyagolással kapcsolatos nézetek és gyakorlatok változásaira, valamint a változások okaira irányuló kérdések.

A gyermekkor pszichohistóriájának iskolateremtő vezéregyénisége Lloyd deMause, akinek kutatói munkássága az alábbi tétel bizonyítására irányul: „A gyermekkor története egy rémálom, amelyből csak mostanában kezdünk felébredni. Minél korábbra megyünk vissza a történelemben, annál alacsonyabb fokú a gyermekgondozás, és annál valószínűbb a gyermekek megölése, elhagyása, verése, megfélemlítése és szexuális bántalmazása.”[7] DeMause munkássága tükröt tart a hagyományaira és értékeire oly büszke euro-atlanti világnak, amelybe belenézni sokkoló és egyúttal tanulságos is. A szülő-gyermek kapcsolat történetét deMause úgy korszakolja, hogy az egyes időszakok elnevezésével utal a gyermekek birtoklásának, bántalmazásának, befolyásolásának módjára (és végül hiányára). A korszakok deMause szerint a következőképpen követik egymást: gyermekgyilkosság (az ókortól a Kr. u. 4. századig), kitevés (4–13.század), ambivalencia (14–17. század), intrúzió (18. század), szocializáció (19–20. század), támogatás, empátia (a 20. század közepétől). Bár deMause meggyőződése, hogy a gyermekkor történetét kutatja, munkássága sokkal inkább a gyermekbántalmazás történetét tárja fel – talán nem is minden elfogultságtól mentesen, továbbá nem is mindig elsődleges forrásokra támaszkodva. Úgy tűnik, hogy deMause a gyermekkor „fekete legendájának” megalkotásán fáradozik.

Névmutató

Ady Endre

Agee, James

Alexander, Irving

Allport, Gordon W.

Arató Ferenc

Arató László

Aszlányi Károly

Babits Mihály

Benedek István

Berda József

Bohuniczky Szefi

Bókay Antal

Botond Ágnes

Breakwell, Glynis M.

Bürgi-Meyer, Karl

Csicserin, Georgij Vasziljevics

Csíkszentmihályi Mihály

deMause, Lloyd

Démusz Ella

Dosztojevszkij, Fjodor Mihajlovics

Dulles, John Foster

Ehmann  Bea

Elms, Alan C.

Erdélyi József

Erikson, Erik H.

Feitl István

Fontane, Theodor

Freud, Sigmund

Fűzfa Balázs

Gandhi, Mahatma

Gelléri Andor Endre

Gellért Oszkár

Gide, André

Gulyás Pált

Gyömrői Edit

Halász Gábor

Halmai Tamás

Harmat Pál

Harré, Rom

Hendel Ottó

Horváth Béla

Ibsen, Henrik

Illyés Gyula

Illyés Gyuláné

Isaacson, Kate

Johnson-Laird, Philip N.

Józsa Antal

József Attila

Juhász Gyula

Kahneman, Daniel

Kardos László

Karinthy Frigyes

Kassák Lajos

Kelemen Péter

Kerouac, Jack

Kézdi Balázs

Kiss Zsuzsanna

Kocsis Rózsa

Korányi Sándor

Kosztolányi Dezső

Kozmutza Flóra

Kőváry Zoltán

Kövér György

Kövesi Elek

Kretschmer, Ernst

Kristó Nagy Istvánné

Kuhn, Thomas

Kulcsár Szabó Ernő

Kun Béla

Landler Jenő

László János

Lenin, Vlagyimir Iljics

Luther Márton

M. Pogány Béla

Makai Ödön

Marconnay Tibor

Melville, Herman

Mohácsi Jenő

Mohácsy Károly

Molnár József

Monostori Imre

Moraitis, George

Murray, Henry A.

Négyesy László

Németh József

Németh László

Nyáry Krisztián

Osvát Ernő

Pap Károly

Pethőné Nagy Csilla

Petrák Katalin

Piaget, Jean

Pirandello, Luigi

Polányi Mihály

Pollock, George H.

Prohászka Ottokár

Proust, Marcel

Pünkösti Árpád

Rákosi Mátyás

Ravasz László

Rhead, Clifton

Ricoeur, Paul

Röckelein, Hedwig

Runyan, William McKinley

Sadow, Leo

Sándor Klára

Schultz, William Todd

Sík Endre

Sipos Levente

Szabó Dezső

Szabó Lőrinc

Szegedy-Maszák Mihály

Szenes Piroska

Szerb Antal

Szondi Lipót

Tamási Áron

Tersánszky Józsi Jenő

Tormay Cecil

Török Sophie

Twain, Mark

Vágó Béla

Van Gogh, Vincent

Vas István

Veres András

Vikár György

Zemplényi Ferenc

Zsinka Ferenc

[1] Elsősorban a modern kor íróira gondolok, a korábbi korokban élt személyek pszichobiografikus megközelítése adekvát források hiánya miatt nem lehetséges.

[2] Ld. Bálint (2012a) és Bálint (2013b).

[3] Bálint (2012b): Télemakhosz bolyongásai. Németh László pszichobiográfiája (1901–1932)

[4] Első képviselőjének Sigmund Freudot szokás tekinteni, az első reprezentatív munka pedig Freud Leonardo-tanulmánya 1910-ből.

[5] http://web.archive.org/web/20021203082816/http://www.geocities.com/kidhistory/index.htm (2013.11.23.) Saját fordítás.

[6] A pszichohistória és a történelem viszonyáról, a történészek kétségeiről részletesen ld. Kézdi (1995) és Bálint (2012b).

[7] DeMause (1982) 1. Saját fordítás.