George Goldwind

Szicíliai szerelem

Nem történhet az életben olyan tragédia,
mely kiolthatja egy szerelem tüzét.

Kiadó: Adamo Books Kft.

5540 Szarvas, Gyóni Géza utca 11.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: Pavuk Péter

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2018

EPUB ISBN 978-963-387-080-8

MOBI ISBN 978-963-387-082-2

Írta: George Goldwind

Borítót készítette: Ádám Ágnes

Korrektor: Alapi Judit

Tördelte: Markó Richárd

© Vezekényi György, 2002

Tartalom

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

7. fejezet

8. fejezet

9. fejezet

10. fejezet

11. fejezet

12. fejezet

13. fejezet

14. fejezet

15. fejezet

Utószó, avagy hogyan íródott ez a könyv

1. fejezet

Catania csendes volt. A koradélutáni tikkasztó hőség elriasztotta az embereket attól, hogy az utcára merészkedjenek. Az aszfalt és a házak falai is szinte izzottak a melegtől. A tenger felöl ugyan érkezett egy kis szellő, de az is forró volt, viszont besodorta a városba a kikötő zaját, a hajókürtök távoli hangját, ami azt bizonyította, hogy mégsem halt ki minden. A szemnek felüdülést jelentett egy-egy autó feltűnése a magányosan színüket változtató közlekedési lámpák alatt, vagy a pizzéria teraszán ücsörgő bágyadt turisták és a feketeruhás öreg szicíliaiak látványa, akik nem igazán adtak sok munkát a pincéreknek, hiszen ebben a melegben képtelenség volt enni és inni is alig.

Egyszerre a gimnázium nyitott ablakain keresztül felhangzott az ismerős csengetés, amely a tanórák végét jelentette. Hamarosan az iskola kapui is feltárultak, hogy akár egy lávafolyam, kiontsa magából a nevetgélő, csacsogó és kiabáló tanulók hadát. Többen azonnal leültek a lépcsőre, talán egy randevú miatt, más csoportok pedig elárasztották a pizzériákat és a kávéházakat a környéken.
És Catania ezzel ismét életre kelt.

Angelica kilépett a gimnázium épületéből. Örült a napsütésnek és az életnek. Tegnap töltötte be a tizennyolcadik életévét, de máris úgy nézett ki, mintha húsz lenne. Hosszú, már-már fekete haja, sportos és mégis nőies testalkata vonzotta a férfiakat, de még a lányokat is, akik azt remélték, hogy ha Angelicával barátkoznak, akkor talán rájuk is szemet vet valaki.

– Ciao, Angelica! – kiáltott felé Fabrizio, aki eggyel Angelica fölött járt, már végzős volt, és éppen egy társaság középpontjában tündökölt kigyúrt testalkatával.

– Ciao, Fabrizio, ma nem mész edzeni? Pedig rád férne! – felelt Angelica jó hangosan, aminek az eredményeképpen a lépcsőn ülőkből kitört a nevetés.

– Angelica, ne légy kegyetlen hozzám! Tudod mit, gyere le velünk a partra fürödni! Az sem baj, ha nincs nálad fürdőruha. Na, mit szólsz? – kérdezte Fabrizio.

– Egyedül nem mersz hívni, Fabrizio? – kérdezte Angelica, amire megint kitört a nevetés a hallgatóság körében. – Nem bántalak, és különben is, nézz a lábaid közé Fabrizio és csodáld a semmit, amit ott láthatsz! – fejezte be Angelica, majd megindult lefelé a lépcsőn ott hagyva háta mögött a nevetőket és Fabriziót, aki ismét vesztesen került ki az Angelicaval való találkozásból.

Gyalog tartott hazafelé, semmi kedve nem volt buszra szállni ebben a hőségben, ahol csak megreked a levegő, és a fullasztó melegben megizzadt emberek összepréselődnek. Igyekezett a házak árnyékában maradni, és közben Szicíliára és a saját életére gondolt. Imádta Szicíliát, még annak ellenére is, hogy elvette a családját tíz évvel ezelőtt. Ő is csak a születésnapi tortának köszönhette az életét. Jól elrontotta a gyomrát vele, annyit evett. Még be is lázasodott. Az ágyában feküdt, amikor lövéseket hallott, majd röviddel utána kigyulladt a ház. Ő az ágy alá bújt, amikor belépett don Benvenutti. Csupa vér volt, de kimentette őt a lángok közül, és magához vette. És ő azóta is csak Antonio bácsinak hívta a dont, és talán ő volt az egyetlen, aki ezt megtehette. Hiszen mindenki tudta, hogy don Benvenutti, bár sokat tett Cataniáért és Szicíliáért is, mint az egyik leggazdagabb szicíliai, de amilyen jó volt, olyan könyörtelenül bánt el azokkal, akik az útjában voltak, vagy akik megsértették családi vagy üzleti érdekeit. Mint ahogy ez történt azokkal is, akik megölték a Cametti-eket, Angelica családját.

Szicília! – gondolta Angelica – tudom, hogy te is mennyit szenvedtél évezredek óta. Mindig elnyomás volt itt. Míg aztán végre itt maradtak azok a fekete ruhás emberek, akik számára a család a legfontosabb, mert másban nem bízhatnak. Még a törvényben sem. Ezért megalkották a saját törvényüket, a maffiát.

Szicília amennyit adott az itt élőknek, annyit is vett el az Etna kitörésivel. Az Etna ugyanis nem csak jó bort és gazdagságot biztosított a lejtőin, de olykor talán megunta, hogy az emberek a közelébe merészkednek, és akkor pusztított. Legutóbb 1669-ben haragudott meg Cataniára és a környékére, ahova több millió tonnányi lávát hányt ki magából, mindent eltörölve a föld színéről.

Angelica megállt, felnézett az Etnára, tisztelettel és félelemmel, mint minden szicíliai. Hiszen az Etna olyan volt, mint a maffia. Jól bánt az emberekkel, a családokkal, de néha iszonyatos öldöklést rendezett. Ez a szicíliai sors – gondolta Angelica, amikor egy ismerős motor zúgását hallotta meg. Már egy vagy talán két hónapja egy fiú vagy tízszer motorozott el mellette, míg gyalog hazafelé tartott. Hol szemből jövet, hol pedig a háta mögül bukkant elő. Mindig lelassított, ahogy a közelébe ért, de sosem állt meg, soha nem szólította meg Angelicát, csak nézte, és mosolygott. Most is ő volt. Angelicának tetszett a fiú, de nem igazán tudta, hogy mit kezdjen ezzel a motorozgatós és némafilmes helyzettel. Amúgy is csak a szeme sarkából nézte a fiút. De most elhatározta, hogy végre a szemébe néz ennek a modern lovagnak.

A motor éppen szemből közeledett felé. Felemelte a fejét és egyenesen a fiú szemébe nézett és ő is elmosolyodott. A fiú nem jött zavarba, de nem is lassított. Ahogy tovább haladt, úgy fordult Angelica után mosolyogva. Angelica azonban büszke volt, így hagyta, hogy a fiú kiússzon a látóköréből és folytatta az útját, mindaddig, míg meg nem hallott egy dudálást a háta mögül majd egy fékcsikorgást, amit egy ütközés zaja követett. Angelica aggódva fordult hátra. Nem messze a kereszteződésben, egy autó állt, ami mellett ott feküdt a motor, de fiút sehol sem látta. Lassú, aggódó léptekkel indult meg visszafelé. Az autó vezetője már kiszállt, a fejét fogta, majd valamit hangosan kántált szélesen gesztikulálva az ég vagy talán az Etna felé. Autók fékeztek le. Aztán egyszer csak a kocsi motorháza mögül kibukkant a fiú feje, lassan felemelkedett. Most is mosolygott Angelicára, miközben széttárta a karját és fejét félrebillentette, mutatva ezzel, hogy ez van, de még így is jó. Angelica majd elnevette magát ezen. Az autó vezetője, amikor meglátta, hogy a fiúnak semmi baja, azonnal hangnemet váltott, és az időközben odagyűlő embereknek mutogatta a kocsijában keletkezett kárt, miközben azt hajtogatta, hogy ezek a motorosok úgy száguldoznak, mint az őrültek. A fiú odalépett az autó gazdájához, valamit mondott neki, ami megnyugtatta a sofőrt, aztán felállította a motort és a járdára tolta. Közben a bámészkodók csoportja szétoszlott és a kocsi is elhajtott. Angelica ott állt a túloldalon, szemben a fiúval, aki mutogatással jelezte, hogy átmenne Angelicához, ha nem bánja. Angelicát megmosolyogtatta ez a néma jelbeszéd, és csak biccentett fiú felé.

Mialatt a fiú átért hozzá, jól szemügyre vette. Tetszett neki. Magas volt és izmos, de látszott rajta, hogy nem konditeremben gyúrja magát. Úgy húsz év körüli lehetett, egészen rövidre nyírta a haját. Egyszerűen öltözött, csak egy pólót meg egy farmert viselt.

– Ciao, Ambrosio, vagyok – nyújtotta a kezét a lány felé a fiú, amikor Angelica mellé ért.

– Angelica – fogadta el a kinyújtott kezet a lány, akinek jól esett ez a gesztus, mert megérezte, hogy ez a fiú tiszteli őt, még így, ismeretlenül is.

– Az volt a tervem, hogy egyszer majd elhívlak motorozni, de azt hiszem ezt most elszúrtam. De azért hoztam neked valamit – mondta Ambrosio, azzal a farmerja hátsó zsebéből elővette a tárcáját és kivett belőle egy összehajtogatott papírt. – Tessék, Angelica!

– De hát nem is ismerjük egymást! – mondta meglepődve Angelica. – Én nem fogadhatok el tőled semmit.

– Ezt nyugodtan, semmire nem kötelez, és talán tetszeni is fog – felelte mosolyogva és szerényen a fiú, miközben a papírt Angelica felé nyújtotta.

Angelica lassan a papírért nyúlt és széthajtogatta. A papír egy lepréselt virágot rejtett. Angelica döbbenettel csodálta a kicsiny növényt, amit eddig csak könyvekben látott.

– Ez tényleg etnai ibolya? – kérdezte Angelica, miközben szigorúan nézett a fiúra.

– Tényleg – mondta Ambrosio mosolyogva és nyugodtan állta a lány szúrós tekintetét.

– És honnan szerezted?

– Onnan – mondta a fiú, miközben finoman megfogta a lány vállait és megfordította majd felmutatott az Etna közeli hegyére.

– Onnan? – kérdezte Angelica és még arról is megfeledkezett, hogy esetleg szóvá tegye, hogy a fiú csak úgy megfogta a vállát. – Te fenn voltál ott a kráter közelében?

– Igen, úgy másfél hónapja, amikor először megláttalak. Gondoltam, kellene adnom neked valami szépet – felelte a fiú egyszerűen.

Angelica hitetlenkedve nézett a fiú szemébe, de csak őszinteséget látott. Érezte, hogy igazat mond, és nem kérkedik előtte.

– Angelica, megvárhatlak holnap? Tudod, most mennem kell, mert megígértem annak a fickónak, akivel ütköztem, hogy rendbe hozom a kocsiját.

– Te autószerelő vagy? – kérdezte Angelica.

– Igen, a műhelyünk lent van a kikötőnél, Ciccio Mattiolinál dolgozom.

– És holnap elviszel motorozni? – kérdezte mosolyogva Angelica.

– Hát, ha nem félsz mögém felülni ezek után! – felelte a fiú.

– Nem, azt hiszem, nem.

– Akkor holnap, Angelica. Ciao!

– Ciao, Ambrosio – mondta a távozó fiú felé Angelica, miközben valami furcsa nyomást érzett a gyomrában és mintha a szíve is hevesebben vert volna. Legszívesebben a fiú után szólt volna, de nem mert. Aztán ahogy a fiú elhajtott a motorjával, mielőtt a sarkon befordult a kikötő irányába, még intett egyet Angelicának, aki még mindig mozdulatlanul állt.

Miután Ambrosio eltűnt Angelica észrevette, hogy még mindig kezében tarja az etnai ibolyát tartalmazó papírt. Ismét megcsodálta a kicsiny kék-lila virágot, majd felnézett az Etnára, és úgy érezte, hogy ez a több mint háromezer méter magas vulkán most végre megajándékozta őt ezzel a ritka virággal, és azzal a fiúval, aki fel mert érte menni oda és lehozni neki. Angelica úgy érezte, hogy soha értékesebb ajándékot nem kaphat ennél senkitől. Máris megszerette Ambrosiót ezért. Lassan és szerelmesen indult haza, habár még nem tudta, hogy szerelmes, hiszen még sosem találkozott ezzel az érzéssel, nem engedte meg magának. De most valami nagyon különöset érzett Ambrosio iránt és remélte, hogy a fiú is ugyanígy érez iránta.

Mikor hazaért a Benvenutti család előkelő házába, az öreg Concetta néni fogadta, don Benvenutti házvezetőnője, aki a nyolc évesen a házhoz került Angelicát nevelte és kényeztette, mintha a saját lánya lenne, mivel neki sajnos sosem volt gyereke.

– Angelica, drágám, gyere, hagy csókoljalak meg! – fogta két tenyerébe Angelica arcát, majd cuppanós csókot nyomott Angelica homlokára.

– Hogy vagy, Concetta néni?

– Ó, hát hogy lehet a te öreganyád! Nézz rám, csúnya vagyok és öreg, fáj minden csontom – mondta Concetta mosolyogva. – De most hagyjuk ezt, kislányom! Menj, don Benvenutti látni akar, már alig várta, hogy hazaérj.

– Antonio bácsi? Hol van?

– Az irodájában vár, Angelica, drágaságom.

– Az irodájában? – kérdezte Angelica meglepetten, hiszen eddig még soha nem tehette be oda a lábát. Antonio bácsival mindig a nappaliban, az ebédlőben, vagy a medencénél találkozott, mióta csak a Benvenutti házban élt.

– Igen, az irodájában, biztosan valami nagyon fontosat akar mondani neked, Angelica, drágaságom.

Don Antonio Benvenutti már betöltötte a hatvanat. Néha már érezte, és kényszerűen be is kellett vallania magának, hogy fáradt, de hatalmát senki nem merte vitatni, amit a pénzének és az eszének köszönhetett. Tagja volt a szicíliai maffia igazgatóságának, ahol a többi don is tisztelettel bánt vele, nem mertek újat húzni vele, hiszen ismerték könyörtelenségét. Tudták, hogy don Benvenutti mindaddig még a légynek sem árt, amíg tiszteletben tartják érdekeltségeit és persze a családját. De azt is tudták, hogy hogyan bánik el azokkal, akik tiszteletlenek iránta. Még emlékeztek arra, amikor a Cametti családot lemészárolták, ahol Ninót, don Benvenutti fiát is agyonlőtték. A don akkor kimentette Camettiék kislányát, Angelicát a lángok közül, habár ő is két lövést kapott. A don iszonyatos vérengzést rendezett, miután megtudta, hogy a Mercandante család állt a merénylet hátterében. Don Benvenutti vendettát, azaz vérbosszút fogadott akkor, és valóban, a Mercandante családot az utolsó írmagig kiírtatta, nem csak Szicíliában és Itáliában, de még a tengerentúlra is elküldte az embereit.

Angelica mély lélegzetet vett, mielőtt belépett volna a félelmetes don irodájába. Hiszen tisztában volt azzal, hogy akit ő Antonio bácsinak nevez, aki magához vette és szeretettel felnevelte, valójában kicsoda.

– Angelica, gyönyörű vagy, gyere, gyere ülj ide mellém! – mondta a don ölelésre tárva a karját, mire Angelica megölelte és megcsókolta a dont, és egyben meg is könnyebbült, hiszen Antonio bácsin nem látszott semmi különös, ugyanúgy viselkedett vele most is, mint bármikor máskor.

– Antonio bácsi, beszélni akartál velem.

– Igen, Angelica, de előbb mutasd magad! Igazi nővé cseperedtél. Már nem vagy kislány. Büszke vagyok rád! Úgy tudom, remekül tanulsz.

– Köszönöm, Antonio bácsi! – ült le Angelica a don mellé kicsit megszeppenve. – Valóban jól megy az iskola, szeretek tanulni.

– Tudom, Angelica. És most egy fontos dologról szeretnék veled beszélni. Tegnap lettél tizennyolc, Angelica. Én pedig még nem adtam oda neked az ajándékodat. De mielőtt odaadnám neked, szeretném tudni, hogy mit tervezel az életeddel.

– Antonio bácsi, érettségi után szeretnék jelentkezni az orvosi egyetemre.

– Ez tetszik nekem, Angelica. Úgy látom, nem csak testileg lettél érett, de meg is komolyodtál. Örülök ennek, Angelica! Szívből örülök. Akkor, ha megengeded, átadom az ajándékodat – mondta a don és az asztalról felemelt egy díszes faládikát. – Boldog születésnapot, Angelica!

– Köszönöm – felelte Angelica megkönnyebbülten, azzal egy puszit nyomott a félelmetes don arcára, akit őszintén meghatott ez.

Miután kinyitotta a ládikát, meglátta az aljában heverő bankkártyát és kivette.

– Angelica, egymillió dollár van mától a bankszámládon. Ezentúl nem zsebpénzed lesz, hanem külön vagyonod, mint egy felnőtt nőnek.

– Antonio bácsi, de hát én ezt nem…

– De igen, megérdemled, és tudom, hogy okosan fogod használni ezt a pénzt, Angelica.

– Köszönöm, Antonio bácsi – mondta meghatottan Angelica.

– Angelica, még valamit el kell neked mondanom. Ugye, tudod, hogy a fiam Nino meghalt, amikor édesanyádat és édesapádat is lelőtték. Nekem te olyan vagy, mint a saját lányom. Tudnod kell, hogy ha én már nem leszek, te leszel a Benvenutti vagyon örököse. Nem, ne mondj semmit! – mondta a don, amikor látta, hogy Angelica ellenkezni akart. – Ez az én akaratom, mert érzem, hogy napról napra fáradtabb leszek. Persze, erről nem kell mindenkinek tudnia. Azért is adtam szokásaink ellenére neked pénzt a születésnapodra, hogy tanulj meg vele bánni, tanuld meg beosztani, vagy éppen befektetni. Érted, Angelica? Természetesen az örökség nem jelenti azt, hogy valamikor majd az üzleti ügyeimmel kell foglalkoznod. Azt az ügyvédemre Ottavio Pirrottára bízom, akiben legalább annyira megbízhatsz, mint bennem. Ő természetesen már tud mindenről.

– Igen, Antonio bácsi. Értem, és még egyszer köszönöm a jóságodat, és azt is, hogy felneveltél.

– És még valami, Angelica. A szüleid azt akarták, hogy te Amerikában nevelkedj fel. Nos, ha gondolod, nyugodtan menj amerikai egyetemre. Ott is vannak családtagok, akik vigyáznak rád, ha kell.

– Én itt akarok maradni Szicíliában – mondta Angelica. – Ez az én szülőföldem, én ezeket az embereket akarom egyszer majd gyógyítani. Úgy tudom, hogy a palermói egyetem is nagyon jó.

– Angelica, köszönöm, ezt jól esett hallanom.

Angelica felment a szobájába átöltözni, majd lement a medencéhez, hogy ússzon egyet. Mint máskor is, jó páran voltak a medencénél. Don Benvenutti testőrei, emberei és barátai beszélgetett az asztaloknál, vagy éppen kártyáztak és ittak, fiatal, bikinis nők társaságában. Ismerte ezeket az embereket. Tudta, hogy mindegyikük kezéhez vér tapad, de ő sosem tartozott közéjük, hiszen mindig gyereknek tekintették, és nem utolsó sorban don Benvenutti nevelt lányának. Most azonban Angelica érezte, hogy máshogy tekintenek rá. Mindenki köszönt neki, de máshogy, nem úgy, mint egy gyereknek. Úgy érezte, tisztelik, sőt talán még tartanak is tőle, ugyanakkor a férfiak szemében észrevett valami különös csillogást, ahogy végignézték az alakját. Lám, lám, felnőttél Angelica, gondolta magában mosolyogva. Így, örömittasan ugrott fejest a medencébe, élvezve azt, hogy szinte mindenki őt figyeli, még a nők is, akiknek a tekintetében mintha valami kis féltékenységet fedezett volna fel.