Anita Weaver

Most adj esélyt

Kiadó: Adamo Books Kft.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2020

EPUB ISBN: 978-963-387-130-0

MOBI ISBN: 978-963-387-131-7

Írta: Anita Weaver

Borítót készítette: Janka Tamara, Ádám Ágnes

Korrektor: Nemere Ilona

Tördelte: Markó Richárd

© Anita Weaver, 2014

Tartalom

Első fejezet

Második fejezet

Harmadik fejezet

Negyedik fejezet

Ötödik fejezet

Hatodik fejezet

Hetedik fejezet

Nyolcadik fejezet

Kilencedik fejezet

Tizedik fejezet

Tizenegyedik fejezet

Tizenkettedik fejezet

Tizenharmadik fejezet

Tizennegyedik fejezet

Tizenötödik fejezet

Ötödik fejezet

Rachelnek ez a nap kora reggel kezdődött, az óra számait tekintve nem volt sok, de annál inkább kimerítőbb, ezért nehéz napja volt. Alig várta, hogy hazaérjen, bár otthon is akadt még tennivalója, köszönhetően az új fordításnak, amelyet kértek tőle. Úgy tervezte, hogy mielőtt nekilát lezuhanyozik, gyorsan bekap valamit, és megenged magának egy félóra semmittevést. Ám mindez csupán terv volt. Beült a kocsijába, maga mellé tette azt a néhány könyvet, amelyre szüksége volt a nap folyamán, majd elővette táskájából a telefont, hogy visszaállítsa rajta a hangot. Néhányszor előfordult már, hogy az órán megcsörrent a telefonja, ezért minden nap, a tanítás kezdetén levette róla a hangot, így az nem zavarta a tanításban, viszont tudta, ha keresték. Meglepve látta, hogy több hívása is volt Alextől, a legelső meglehetősen korán. Már bánta, hogy nem nézett rá korábban, de nem volt ideje. Valahogy érezte, hogy baj van, ezért rögtön visszahívta. Hallotta, hogy néhányszor kicseng, majd kinyomják. Még soha nem fordult elő ilyen, de nem próbálkozott újra, biztosan meg volt az oka arra, amiért Alex ezt tette. Nem is telt bele sok időbe, máris visszahívta őt a férfi.

– Alex? – szólt bele a telefonba Rachel, miután a másik oldalon egy ideig csend volt.

– Igen, itt vagyok – szólalt meg végre, bár a hangja idegenül csengett a nő számára.

– Valami baj van?

– Jessie kórházban van.

– Mi történt?

– Autóbaleset.

– Súlyos?

Hallotta, ahogyan a válasz előtt mély levegőt vesz a másik.

– Kritikus az állapota.

– Rettentően sajnálom.

– Olyan ijesztő ez az egész. Ő a húgom, és valahogy mégsem az. Nem is tudom, hogyan fejezzem ki magam. Mindenféle csövek lógnak belőle, összetört testét kötések borítják, amitől teljesen idegen. A vonásai ismerősek, de mégis, mintha mégsem ő lenne. Hiányzik belőle az élet.

– Megértem, amit érzel, nem lehet könnyű.

– Sosem hittem, hogy ilyesmi megtörténhet.

– Elhiszem. Tudok segíteni valamiben?

– Már az is segítség, hogy beszélhetek veled, hallhatom a hangodat.

– A szüleid hogy viselik?

– Egyelőre tartják magukat, bár nem tudom meddig. Anyám erős asszony, nem mintha ezzel azt akarnám sugallni, hogy nem szereti a húgomat, mert nagyon is, de apám más. Neki mindig is Jessie volt a gyengéje. Nem tudom, képes lesz-e elviselni, ha bekövetkezik a legrosszabb.

– Minden rendben lesz, hiszen te szoktad mondani, ha van hited, megvan mindened. Ne hagyd, hogy a kétségbeesés elvegye. Abból, amit meséltél róla, Jessie, erős, sohasem adná fel, még akkor sem, ha csak egy hajszálnyi is az esélye az életben maradásra, így neked sem szabad.

Néhány pillanatig csend volt, Rachel azt hitte megszakadt a vonal.

– Alex, ott vagy?

– Igen. Miért látod mindig világosabban a dolgokat, mint más?

– Kívülállóként sokkal könnyebb tanácsot adni, pedig hidd el, hasonló helyzetben bizonyára én viselkednék másként. Egyébként kettőnk közül te vagy a józanabb.

– Úgy tűnik, ezúttal szerepet cseréltünk.

– Igen, nagyon úgy néz ki.

– Rachel!

– Igen?

– Köszönöm. Nem tudom, mi lenne velem nélküled, nagyon jó barát vagy – „Kár, hogy csak barát”, tette hozzá gondolatban.

– Bár többet is tehetnék érted. Szeretnéd, ha odamennék?

– Valóban megtennéd ezt, miattam?

– Persze, hogy meg.

– Azt hiszem, ezzel meg is tetted, amit tudtál. Nem várom el, hogy ott hagyd a munkád, de nagyon jólesik a felajánlásod. Vissza kell mennem. Amint lesz változás, jelentkezem.

– Várni fogom.

– Szia!

– Szia!

Amint megszakadt a vonal, újra erőt kellett vennie magán, hogy visszamenjen abba az élettelen szobába, de igaza volt Rachelnek, erősnek kell lennie, nem csak maga és a szülei miatt, hanem elsősorban a húga miatt. Addig marad mellette, amíg szükséges, de tudnia kell, nincs egyedül. Visszament a szobába, ahol minden változatlan volt. Végül Alex látva, hogy egyelőre nincs remény a változásra, hazaküldte a szüleit pihenni, akik már így is jó ideje voltak a kórházi falak között, felajánlva, hogy ő marad. Eleinte hallani sem akartak róla, de győzött a józan érv, belátták, azzal senkinek sem használnak, ha mind ott virrasztanak, jobb, ha felváltva teszik ezt. Időközben besötétedett, amitől csak még nyomasztóbb lett odabent minden. Időnként benézett egy-egy nővér, ellenőrizni, minden rendben van-e, akkor megkérdezték tőle is, szüksége van-e valamire, amit ő mindannyiszor visszautasított. Megfogta a húga kezét, és az emlékek sora, mint vízesés zúdult rá. Eszébe jutott a gyerekkoruk, a közösen eltöltött idő, Jessie első randevúja, ami előtt olyan ideges volt, majdnem elhányta magát, az első csalódása, amikor nála keresett vigaszt, az öröm, mikor megkapta a jogosítványát, a szemében ragyogó büszkeség, mikor lediplomázott. Annyira felkavaróak voltak ezek az emlékek, hogy könnybe lábadt a szeme. „Ki mondta, hogy a férfiak nem képesek sírni?”, futott át az agyán. Muszáj volt megszólalnia, hallania kellett legalább a saját hangját, képtelen volt tovább elviselni a tehetetlenséget, a gépek hangja mögött rejlő némaságot. Megköszörülte a torkát, mert első próbálkozásra nem jött ki hang rajta.

– Fogalmam sincs róla, hol lehetsz most odabent, de tudom, hogy hallasz. Hallanod kell! Kérlek, ne tedd ezt velünk! Muszáj küzdened, még nem járt le az időd. Fiatal vagy, erős, felépülsz, csak akarnod kell. Kérlek! – szorította meg a kezét, amit azóta a kezében tartott, mióta egyedül maradt vele. Szünetet tartott, majd folytatta:

– Találkoztam valakivel, aki sokat jelent nekem. Szeretem őt, bár, ez az érzés egyelőre egyoldalú. Mindenképp meg kell ismerned őt, tudom, hogy kedvelni fogod.

A hajnali napsugarak így érték, kéz a kézben, és kissé rekedten a sok beszédtől. Szülei is korán érkeztek, hogy legalább rövid időre pihenni küldjék, amiről ő hallani sem akart.

– Fiam – fogta kezei közé az anyja az arcát –, kérlek, menj, ne kelljen érted is aggódnunk.

– Rendben, kissé rendbe szedem magam és visszajövök – mondta, ennyit volt hajlandó engedni. Nehéz szívvel hagyta ott a húgát, attól félt, valami szörnyűség történik, amíg nincs mellette, ezért a lehető leghamarabb szeretett volna visszatérni hozzá. Mivel a kórház negyedórányira volt a szülei otthonától, nem tellett sok időbe, amíg hazaért. Amint belenézett a tükörbe, be kellett látnia, valóban nem festett túl jól. Szemei alatt sötét karikák húzódtak a kialvatlanságtól, állát szúrós borosta borította. Mivel borotválkozással nem akarta feleslegesen az időt tölteni, csak gyorsan lezuhanyozott, bekapott néhány falatot, bár nem igazán esett jól, csak mégis legyen valami a gyomrában, és indult is vissza. Megfordult a fejében, hogy jó lenne felhívnia Rachelt, de tudta, úgysem tudná elérni az órái miatt, ezért inkább letett róla.

Időközben a kórházi szobában semmi sem változott, a húga állapota a távollétében nem javult, de nem is rosszabbodott. Nem tudta eldönteni, örüljön-e ennek, vagy még jobban aggódjon. A nap nagy része azzal telt, hogy időnként helyet cseréltek Jessie ágya mellett. Az orvos kétszer is benézett, ellenőrizte a gépek kijelzőjén megjelenő adatokat, és kijelentette, hogy azok egész bíztatóak, legyenek továbbra is türelemmel. Mintha az olyan könnyű lenne. Késő délutánra járt az idő, mikor elküldte a szüleit, hogy egyenek végre valamit, mert a reggeli szendvicsen és kávén kívül semmit sem ettek. Mikor magára maradt, az ablakhoz fordult, és kinézett a reluxa csíkjai között. Odakint gyönyörű fényárban úszott minden a ragyogó napsugaraktól. Mély fájdalommal gondolt arra, hogy a húgának most odakint lenne a helye, nevetve sétálnia a barátaival, mivel Jessie igen népszerű volt a társaságban. Az elmúlt két nap során rengetegen érdeklődtek a hogyléte felől, ám kimondottan a család kérésére senkit sem engedtek be hozzá. Újra helyet foglalt az ágy mellett, ahol az előző éjszakát is töltötte. Kis kezét az övébe fogta, hogy legalább érezze őt.

– Kislány, ideje felkelni, mert hosszú ideje vagy már távol. Ismersz, addig fogok az ágyad mellett ülni, amíg újra nem látom a kék szemeidet – feddte meg kedvesen, és csak tartotta az ernyedt kezet. Ami egyszer csak mintha megmozdult volna. Nem várt semmilyen reakciót, ezért annyira meglepődött, hogy azt hitte, képzelődik, de a mozdulat újra megismétlődött, mintha szorítás próbált volna lenni. A kezét továbbra sem engedve a lány fölé hajolt.

– Jess, hallasz? – kérdezte tőle, mire megrebbent a szemhéja, és nem sokkal később a szemét is kinyitotta. A megkönnyebbüléstől óriási sóhaj hagyta el az ajkát.

– Istenem, hála az égnek! – csókolta meg a homlokát, legalábbis azt a kis részt, amit a kötés szabadon hagyott. A lány valószínűleg nem értett semmit a körülötte történtekből, legalábbis a bátyja ezt olvasta ki kétségbeesett tekintetéből, és fájdalmas nyöszörgéséből.

– Kórházban vagy, autóbaleseted volt. Most már minden rendben lesz – ígérte neki, mert ettől a pillanattól ő maga is ebben hitt. Csengetett a nővérnek, aki pillanatokon belül meg is érkezett.

– Magához tért – mondta neki, amit a nővér is széles mosollyal díjazott.

– Éppen ideje volt felébrednie Csipkerózsika álmából fiatal hölgy, igen sokan aggódtak maga miatt – jegyezte meg tréfásan.

– Azonnal hívom az orvost – fordult Alexhez.

– Nem lehetne kivenni belőle azt a csövet? – érdeklődött.

– Sajnálom, a doktor úrnak előbb meg kell róla győződnie, hogy képes-e önállóan lélegezni.

– Értem. Lenne olyan kedves és szólna a szüleimnek is? Lent vannak a földszinten.

– Természetesen.

Alig néhány percen belül megtelt a szoba. A szülei a hír hallatán sietve jelentek meg, az orvos és két nővér után. Miután mindent rendben találtak, a doktor elmondta a lánynak, hogy mi fog következni.

– Most kihúzom a csövet a szájából. Nem lesz kellemes érzés, utána kicsit úgy érezheti, fáj a torka, de ez normális. Mehet?

A válasz szinte alig észrevehető, gyenge fejbólintás volt. A férfi gyakorlott keze egy pillanat alatt végzett is, majd a légzést figyelő monitort nézte, ami eleinte nem mutatott semmit, végül megindult a saját légzés. Még elvégzett néhány gyors vizsgálatot, amiből a fejsérülés utáni helyzetet próbálta felmérni, de egyelőre semmi olyat nem talált, ami okot adott volna komolyabb aggodalomra.

– Azt hiszem, a nehezén már túl vagyunk – fordult a családhoz.

– Hosszú lesz az út a teljes felépülésig, sok pihenésre és türelemre lesz hozzá szükség – mondta, és magukra hagyta őket. Ekkor az asszony könnyes szemmel hajolt a lánya fölé, amit az apa is követett. Végül az egész család örömkönnyekben úszott, bízva a teljes felépülésben.

Az elmúlt napok eseményei, és bizonytalansága teljesen kimerített mindenkit, ez alól a férfi sem volt kivétel. Amíg húga magához nem tért, nem törődött a fáradtságával, egyetlen fontos dolog volt, amivel foglalkozott: Jess felett őrködni. Most, hogy magához tért, és elindulhatott a gyógyulás útján, mindenki fellégezhetett. Ő is. Késő délután volt, mire a kórházat elhagyták. Alex a szülői házba visszatérve nem vágyott másra, csak egy kiadós alvásra. A teher megszűnésével érezte az elmúlt nyomasztó napok hatását, és a kialvatlanságot. Szülei unszolására evett velük néhány falatot, miközben hosszan beszélgettek. Mióta megérkezett, ez volt az első alkalom, hogy ezt megtették, figyelmük mindeddig Jessre összpontosult. Jól elhúzódott az idő, mire a szobájába tért. Gyorsan ellenőrizte a hívásait, de nem szerepelt közöttük a nő száma, így telefonját az ágy melletti éjjeliszekrényre tette. Úgy gondolta, amint felébred, az első dolga lesz felhívni Rachelt. Már meg kellett volna tennie, mikor a húga magához tért, de nem volt rá alkalma, most pedig ő volt az, aki képtelen lett volna hosszas beszélgetésre, bármennyire is vágyott arra, hogy hallja a nő hangját. Gyors zuhanyozás után ágyba is bújt, másra nem is lett volna ereje. A kimerültség teljesen levette a lábáról, pillanatokon belül elaludt.

Furcsa, berregő hang rázta fel álmából. Eleinte fogalma sem volt róla, mi lehet a zaj forrása, beletelt egy kis időbe, mire rájött, hogy a telefonja az. Érte nyúlt, megnézte ki az, majd felvette.

– Szia! – szólt bele Rachel a másik oldalon.

– Szia! – üdvözölte ő is, álomittas, mély hangon, amitől a nőnek elállt a lélegzete.

– Felébresztettelek? Ne haragudj, de nem jelentkeztél, és már a legrosszabbra gondoltam – szabadkozott.

– Semmi baj. Mennyi az idő?

– Mindjárt tíz.

– Te jó ég, tizennégy órát aludtam? – tette fel a kérdést elképedve inkább magának. Rachel hallotta az ágynemű suhogását, amiből arra utalt, hogy Alex felült. Valóban, hátát a támlának támasztva folytatta a beszélgetést.

– Hogy van a húgod?

– Magához tért, az orvos szerint rendbe jön.

– Ez csodálatos! – mondta, és a férfi kihallotta hangjából az őszinte örömöt. Ezek szerint ő is ugyanúgy aggódott miatta. Ez pedig, csak egyet jelenthetett, hogy fontos a számára. Ettől a gondolattól boldogság járta át, amitől mosolyognia kellett.

– Igen, valóban az – értett vele egyet.

– Min mosolyogsz?

– Honnan tudod, hogy azt teszem?

– Hallom a hangodon.

– Jó újra hallani a hangod. Mesélj, mi történt veled mióta eljöttem?

– Őszintén? Ki sem látszom a munkából.

– Gondoltál azért néha rám?

– Gyakran – válaszolta a nő, ami igaz is volt, sőt, állandóan ő járt a fejében. Hiányzott neki. Nagyon.

– Sajnálom, hogy nem jelentkeztem korábban, és feleslegesen aggódtál, de egyszerűen képtelen voltam rá, amíg össze nem szedtem magam.

– Alex, nem kell magyarázkodnod, megértem.

– Ezért is vagy más, mint a többi nő, akikkel eddig dolgom volt.

– Miért, azok milyenek voltak?

– Mondjuk úgy, hogy kevésbé együtt érzők.

– Értem.

– Örülök, hogy olyan barátom van, mint te.

– Ezt elismerésnek veszem.

– Ez annál jóval több.

– Meddig maradsz? – kérdezte Rachel, mert a férfi szavai zavarba hozták, és egyben reménnyel is töltötték el.

A napok múlása egyre inkább Alex tudtára adta, mennyire sokat jelent neki Rachel. Hiába beszéltek mindennap, egyszerűen fizikai fájdalmat érzett a hiányától, még akkor is, ha csupán barátok. És ez volt az, ami a leginkább elszomorította. Minden porcikája arra vágyott, hogy a kapcsolatuk magasabb régióba lépjen. Szerette és ezt az érzést meg akarta osztani vele. Érezni akarta testének minden rezdülését, ahogyan megérinti, és semmi esetre sem barátian. Vággyal és szerelemmel. Ahogy a húga állapota javult, úgy mélyültek el a beszélgetéseik. Talán ideje, hogy végre komolyabban próbálkozzon. Abban biztos volt, hogy Rachel is vonzódik hozzá, a kérdés csupán az volt, hogy mennyire. Vajon bízik-e benne annyira, hogy legyen bátorsága a házassága kudarca ellenére kapcsolatot kezdeni vele? Barátságuk elején mindent elmondott zátonyra futott házasságáról, a férje árulásáról, aki elhagyta egy jóval fiatalabb nőért. Ezek után nem is csodálkozott azon, hogy nem akart vele szóba állni, miután kiderült, hogy jóval fiatalabb, mint ő maga. Meglehet, már az első perctől vonzódott hozzá, ez az érzés egyre csak mélyült, és sikerült elnyernie a barátságát, ám be kellett látnia, hogy ez a szerep már túl kevés neki. Többet akart. Mindent, amit csak a nő adhatott neki. Teljes egészében, megalkuvások nélkül. De vajon Rachel is ezt akarta? Ő már nem csak vonzódott hozzá, szerette, minden idegszálával, de a nő érzéseiben nem lehetett biztos. Sokszor érezte, egy pillantásból, mozdulatból, hogy vonódik hozzá, csak épp azt nem, mennyire erős ez a vonzalom? Nem baráti, abban biztos volt. Talán épp itt az ideje, hogy kiderítse. Semmi kétség, neki kell megtennie az első lépést. Mégsem volt ilyen egyszerű a dolog, hiszen mindent romba dönthet, amit sikerült nála elérnie, ha mégis téved. Sok a veszítenivalója, de mire várjon még? Megérett az elhatározása, amit hamarosan a tett is követett. Egyébként sem hanyagolhatta tovább a munkáját, és Jess állapota is sokat javult az elmúlt napokban, ideje volt visszatérnie.

Alex türelmetlenül dobolt a kormányon, miközben Rachel házához tartott. Kissé feszélyezett volt, amiért váratlanul jelenik meg nála, de képtelen volt tovább várni. Mindenképp látnia kellett, minél hamarabb. Ráadásul elég késő is volt, de legalább így biztos lehetett benne, hogy otthon találja. Amint megállt a ház előtt, néhány másodpercig habozott, majd határozottan kiszállt. Most kell eldőlnie mindennek, bármi is legyen a vége. A csengőszóra halk neszezés hallatszott bentről, ő pedig kétségek között gyötrődve várakozott, majd végre kinyílt a bejárati ajtó. A nő le sem tagadhatta volna, mennyire meglepődött, ám a mosoly, ami a váratlan vendég láttán megjelent az arcán, mindent elárult, amit a férfi mindenképp biztatónak talált.

– Alex! Hogy kerülsz ide?

– Látni akartalak – lépett közelebb hozzá, és két kezébe fogta az arcát.

– Hiányoztál – vallotta be. – Rettenetesen.

– Te is nekem – tette kezeit a nő a férfiéra, amit a másik bátorításnak értelmezett. És nem tévedett. Közelebb hajolt hozzá, arca szinte súrolta Rachelét, de megállt egy pillanatra. Meg akarta csókolni, és ez volt az a pillanat, amikor a nő még tiltakozhatott volna ellene, de nem tette. Sőt, kissé megemelte a fejét, hogy ajkuk egy vonalba kerüljön. Alex nem is habozott tovább, ajkát lágyan a nőéhez érintette, először kívülről ízlelgette, majd nyelvével utat nyitva, belülről is felfedezte. Az érzés semmihez sem volt fogható. Rövid időre elszakadt tőle, homlokát a nőéhez érintette, miközben arcát még mindig a két kezében tartotta.

– Engedd, hogy szeresselek – suttogta elfúlva. A nő válaszul végigsimított az arcán, és közelebb húzta magához a fejét, ezúttal ő kezdeményezte a csókot. Végtelen megkönnyebbülés és érzéki izgalom járta át a testét. Rachel elfogadta és ez mindennél többet jelentett a számára. Erre várt hónapok óta. Képtelen volt betelni vele, többet akart. Lassú mozdulatokkal beterelte a házba, miközben egy pillanatra sem engedte el, és bezárta maga mögött az ajtót. Szíve szerint ott helyben a magáévá tette volna, de visszafogta magát, figyelmen kívül hagyva lüktető férfiasságát. Egyelőre.

– Ezt már korábban meg kellett volna tennünk – nézett rá a levegőt szaporán szedve Rachel, miközben átkarolta a derekát.

– Ha nem féltem volna attól, hogy visszautasítasz, megtettem volna.

– Legelső alkalommal ostoba voltam, azt hittem, ha távol tartalak magamtól, jobb lesz nekem, de tévedtem. Képtelen vagyok tovább úgy tenni, mintha nem vonzódnék hozzád.

– Ezt örömmel hallom.

– Fáradtnak látszol.

– Hosszú volt az út, de mielőbb látni akartalak.

– Összeüssek valamit neked?

– Később, most csak rád van szükségem – csókolta meg újra, ám ezúttal nem állt meg ennyinél. Kezét lecsúsztatta a nő mellére, amit csupán egy vékony póló anyag takart és finoman masszírozni kezdte. Rachel nekifeszült a kényeztető kéznek, ami hamar a ruhadarab alá nyúlt és a megkeményedett bimbót vette kezelésbe. A nő lélegzete elállt egy pillanatra. Olyan régen volt már férfival, hogy el is felejtette, milyen izgató tud lenni egy ilyen érintés. De ez még az emlékeit is felülmúlta. A kellemes bizsergés minden porcikáját átjárta.

– Nem szeretnék semmit elsietni, minden egyes érintést élvezni akarok a testeden, és minden percét az együtt töltött időnek – mondta kissé elfúlt hangon Alex.

– Ha nincs semmilyen fontos dolgod, akkor nem látom akadályát a megvalósításának. – Rachelnek a nappali padlója, vagy kanapéja is megfelelt volna, annyira fel voltak korbácsolva az érzékei, ám a férfi első alkalommal sokkal jobbat szeretett volna neki ennél, ezért az ölébe kapta és a hálószobába vitte. Óvatosan letette az ágy előtt, és lassan elkezdte vetkőztetni. A nő úgy érezte, mintha minden alkalommal megperzselődött volna a bőre, amikor Alex ujjai hozzáértek. Mikor lekerült róla a felső, a férfi finoman végighúzta az ujját a melltartó körvonalán, a pántokat lassan lehámozva a válláról, végül megállt hátul, és kioldotta a kapcsot. Immár semmi sem volt, ami tartotta volna, akadály nélkül hullott le a melleiről, amelyek megkeményedett bimbóval meredtek előre. Alex néhány pillanatig gyönyörködött bennük, amitől Rachel kényelmetlenül érezte magát, és megpróbálta eltakarni őket.

– Ne! – tolta félre gyengéden a kezét a férfi.

– Alex, nem vagyok már tini, így a testem sem tökéletes.

– De igen, számomra az – mondta és hüvelykujjával finoman, körkörösen dörzsölni kezdte az egyik bimbót. Az érzés megállíthatatlanul futott végig az idegszálain, eljuttatva a kellemes érzést minden sejtjéhez, amire válaszként a vágy kellemes érzése öntötte el, bimbója pedig megkeményedve emelkedett ki az udvarából, még több kényeztetésre vágyva, amit meg is kapott. Alex ujjai után a szája vette birtokba őket, még hevesebb érzéseket kiváltva belőle. Keze egyetlen pillanatra sem állt meg, mindenhol simogatta, keresve a legérzékenyebb pontokat a testen. Mosolyogva vette tudomásul, hogy van belőle több is. Ujjai lassan elérték a legérzékenyebb pontját, amire a nő a lábait még inkább szétnyitotta. Az intim érintéstől kéjesen felnyögött és a fokozódó játéktól zihálni kezdett. És még hol volt a vége az édes szenvedésnek! Alex hozzáértő mozdulatai szinte az önkívületbe kergették, aki semmit sem akart elkapkodni. Mielőtt a csúcsra jutott volna, megállt, és várt, hogy kissé lecsillapodjon, mire a nő tágra nyílt, kérdő szemmel nézett rá. Válasz helyett újra megcsókolta, és lassan bevezette hímtagját a már nedves, a befogadására teljesen felkészült nyílásba. Rachelben szinte robbanásig feszült a kéj, automatikusan a férfi köré kulcsolta a lábát, és felvette a ritmust. Alex visszafogta magát, hogy először a nőt juttassa fel a csúcsra. Miután ez megtörtént, elengedve magát ő is követte a gyönyör mezejére.

– Szeretlek – súgta a fülébe, miközben igyekezett nem teljes súlyával a nőre nehezedni.

Rachel is szeretett volna adni neki, ezért utánozva a férfi példáját, az ő ujjai is bebarangolták az izmos testet, hosszan időzve azokon a helyeken, ahol erősebb volt a reagálás az érintésre. Érezte, ahogy perzsel a testük a vágytól, és ez hihetetlen érzés volt a számára, még inkább felkorbácsolva benne a kielégülés utáni sóvárgást. Végül amikor bekövetkezett, nem csalódott. Az élmény leírhatatlan volt. Már nem zavarta a meztelensége sem. Boldogan ölelte a testén nyugvó férfit.

Nem sokkal később Rachel békésen feküdt a férfi karjaiban, fejét a mellére hajtva, ujjaival apró köröket rajzolva az izmos mellkasra. A csend, amely körülölelte őket, cseppet sem volt nyomasztó, vagy kellemetlen. Inkább bizalmas, még a lélegzetüket is összekötötte.

– Szeretlek – mondta ki újra Alex, miközben Rachel haját simogatta.

– Tudom, és érzem, itt – mutatott ujjával a férfi szívére, és felnézett. Alex, ha nem is erre a válaszra számított, nem mutatta, mosolygott. A nő felemelte az ujját, és finoman végighúzta a férfi szájának az ívén.

– Szeretem a mosolyod – jelentette ki.

– Csak azt?

– Nem csak azt. Mindenedet.

– Ez már mindjárt jobban hangzik. Ugye tudod, hogy többet szeretnék egy egyéjszakás kalandnál?

– Igen, bár kissé tartok tőle.

– Miért? – nyúlt a nő álla alá, hogy az a szemébe nézzen.

– Mintha nem tudnád – sóhajtott lemondóan Rachel.

– Nem zavar, hogy idősebb vagy.

– Én viszont képtelen vagyok nem tudomást venni róla. Főleg azzal a részével nem, hogy ezáltal vannak dolgok, amiket nem tudok megadni neked.

– Éspedig?

– A család. Most lehet, hogy úgy érzed, nincs szükséged rá, de ez változni fog. Nem tudlak megajándékozni téged sem most, sem pedig később egy gyermekkel.

– Ez nem lehet akadály, ha kell, találunk megoldást rá, emiatt ne dobj el egy csodálatos dolgot magadtól.

– Ráadásul fiatalabb sem leszek. Gondolj bele, ahogy múlnak a hetek, hónapok, az évek, a különbség egyre nyilvánvalóbbá válik.

– Rachel, olyan sokáig vártam, hogy végre közel engedj magadhoz, ne hidd, hogy ezekkel és hasonló szavakkal képes leszel eltávolítani magadtól. Az első perctől, ahogyan meghallottam a hangod, valami egyfolytában arra ösztökélt, szerezzelek meg, mert hozzám tartozol. Ostobán hangzik, de így van. Nem érdekel, mi lesz holnap, vagy holnapután, évek múlva, ha tudom, hogy mellettem vagy.

– Olyan egyszerűen hangzik.

– Mert az is. Bízz bennem, kérlek!

– Olyat kérsz tőlem, amire egyelőre képtelen vagyok. Pont ez volt az oka annak, hogy az első házasságom zátonyra futott.

– Nem, annak a férjed ostobasága volt az oka.

– Tudod, mi az igazság? Valójában egy fiatalabb nő miatt hagyott el.

– Ezt eddig miért nem mondtad?

– Mert azt hittem, legalábbis az elején, sikerül magam távol tartani tőled, és minden rendben lesz.

– De nem így történt.

– Nem.

– Sajnálom. De nem azt, hogy másként alakultak a dolgok, mint ahogy tervezted, vagy szeretted volna, hanem az okot, ami így mindkettőnkre is hatással volt.

– Most már érted? Egyszer már elhagytak egy fiatalabbért, még egyszer nem fognak. Az emberek változnak, az érzéseik is. Honnan tudhatod, hogy pár hónapon belül nem találkozol valakivel, aki korban hozzád illik, és beleszeretsz. Akkor majd arra kérsz, hogy engedjelek el. El tudod képzelni, mekkora fájdalom lenne az nekem? Szinte hallom, ahogyan az emberek azt súgják a hátam mögött, hogy mindez csak idő kérdése volt. Hosszú időbe telt, amíg túltettem magam James hűtlenségén, és elhiteted, még egy ilyet nem akarok átélni.

– Nem is kell, én sohasem tennék ilyet.

– Szavak. Ő is hűséget fogadott, amit képtelen volt megtartani.

– Én más vagyok.

– Igen. Egy nagyon jóképű, ambiciózus fiatalember, aki egy nap nem elégedne meg egy szeretővel, családot szeretne, feleséget, gyerekeket.

– Állj, állj, állj! – ült fel hirtelen Alex. – Szó sincs róla, hogy szeretőnek akarnálak. Nem időnkénti szexre vágyom, elrejtőzve a világ elől. Szeretlek, és ezt mindenkivel szándékomban is áll tudatni. Nagy különbség.

– Hihetetlen vagy – nézett rá Rachel őszinte meglepetéssel. Mikor Alex megjelent az ajtajában, nem törődött semmivel, átengedte magát az érzelmeinek. És miért ne tette volna? Felnőtt, egészséges nő, akinek igényei vannak, és ő is csak azt akarja, amit más, hogy szeressék. Ez bűn lenne? Nem hinné. Ám ez még nem jelenti azt, hogy hosszú kapcsolat lesz a dologból. Vagyis nem gondolt bele jobban. És mégis.

Annyira jó érzés volt Alex karjaiban feküdni. Ahogy végigsimított a mellkasán, érezte a keze alatt megrezdülő izmokat, érezte a szívverését, semmihez sem volt fogható, de bízni benne, azt nem. Egyelőre. Annyi csalódáson ment már keresztül, hogy képtelen teljesen kinyílni bárkinek is. Vonzódik hozzá, nem is kicsit, ez teljesen nyilvánvaló, hiszen minden porcikája sóvárog az érintése után, ám mindez kevés ahhoz, hogy valóban az övé legyen, teljes szívével-lelkével. Alex nagyon jó ember, minden értelemben, tudta, sohasem bántaná, szánt szándékkal nem. De ha egy kapcsolatnak vége van, még ha szépen válnak is el az útjaik, mindketten megsínylik. Ebben az esetben ő a legjobban. Viszont nem félhet élete végéig, nem taszíthatja el magától, mikor szüksége van rá, ezek után még inkább nem. Bíznia kell benne, legalábbis meg kell próbálnia, ami nem lesz könnyű. Alex csak egy esélyt kért mindkettejüknek, most, és neki meg kell adnia, mindkettőjükért. Ha mégis kudarcba fullad a kapcsolatuk, legalább elmondhatja, hogy megpróbálták. Ezzel a gondolattal és oldalán a férfival merült álomba.

A pihentető alvás után Rachel üdén ébredt, ami elég meglepő volt számára, hiszen minden nap szörnyű megpróbáltatás az ágyból kikelni. Kellemes bizsergés futott végig rajta, ahogy tudatára ébredt, hogy Alex nem csak mellette fekszik, de a keze átölelte a derekát. Óvatosan, nehogy felébressze, feléje fordult. Még sosem látta alvás közben, ez volt az első alkalom, hogy ennyire közelről figyelhette meg. Vonásai alvás közben sem változtak, még az a kis félmosoly is látható volt. Ahogy nézte, szinte hihetetlennek tűnt a számára, hogy ez a férfi őt akarja, és hogy az övé. Ekkor jött elő egy ötlet, ami később igen nagy butaságnak tűnt. Méghozzá az, hogy ezek után mindenképp meg is kell felelnie neki, most jött el az ideje, hogy elkezdjen valamit sportolni. A legegyszerűbb mellett döntött, ami nem más, mint a futás, egyébként máshoz eszköze sem lett volna. Mivel visszaaludni már képtelen lett volna, viszont a kedvesét sem akarta felébreszteni, hiszen igencsak kimerítő volt számára az elmúlt időszak, rögtön a tettek mezejére is lépett. Halkan kimászott az ágyból, lement, kávét készített, majd melegítőt vett és edző cipőt húzott fel. Kezdésnek nem tervezett hosszabb távot, néhány ház megkerülését bőven elegendőnek tartotta. Csak épp még ennyi is soknak tűnt.