Kommentár
a Polgári
Törvénykönyvhöz

Szerkesztette

Vékás Lajos / Gárdos Péter

Kiadja a

Wolters Kluwer Kft.

Budapest, 2014

1117 Budapest, Prielle Kornélia u. 21–35.

Telefon: (40) 464-565

Fax: +36 (1) 464-5657

e-mail: info@wolterskluwer.hu

www.wolterskluwer.hu

Felelős vezető: Tóth Gábor, a Wolters Kluwer Kft. ügyvezetője

Kiadásért felelős: dr. Takács Tibor

A kiadványok szerkesztéséért felelős: dr. Szabó Marianna

Felelős szerkesztő: dr. Aszalós Dániel

Műszaki kiemelt főmunkatárs: Schuller Krisztina

Műszaki szerkesztők: Kerek Imréné, Szász Zoltán

Fedélterv és tördelés: Wolters Kluwer Kft. DTP-csoport

ISBN 978 963 295 432 5

Termékkód: YEB1522

Kiadványaink megtekinthetőek és megvásárolhatóak szakkönyvesboltunkban a Kiadó címén,

továbbá a www.complex.hu portálon.

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás és a mű bővített, illetve rövidített változatának kiadási jogát is.

A Kiadó írásbeli hozzájárulása nélkül sem a teljes mű, sem annak bármely része semmiféle formában (fotokópia, mikrofilm vagy más hordozó) nem sokszorosítható.

Kommentár
a Polgári
Törvénykönyvhöz

Kommentár a Polgári Törvénykönyvről szóló
2013. évi V. törvényhez

Szerkesztette

Vékás Lajos / Gárdos Péter

Wolters Kluwer • Budapest, 2014

Szerzők

dr. Csehi Zoltán

Harmadik Könyv Második és Hatodik Rész

dr. Faludi Gábor

Második Könyv Harmadik Rész 2:47. §, Negyedik Rész, Hatodik Könyv Harmadik Rész XV. Cím XXXVII. Fejezet 4. alcím

dr. Gárdos István

Ötödik Könyv VII. Cím, Hatodik Könyv Harmadik Rész XX. Cím LII–LVII. Fejezet, XXI. Cím

dr. Gárdos Péter

Hatodik Könyv Második Rész XII. Cím, Harmadik Rész XV. Cím XXXVII. Fejezet 5. alcím, XXXVIII. Fejezet, XVI. Cím XXXIX–XLII. Fejezet, XVIII–XIX. Cím, XX. Cím LII–LVII. Fejezet, XX. Cím LVIII–LIX. Fejezet, XXI. Cím, Nyolcadik Könyv

dr. Grafl Fülöp Gyöngyi      

Hatodik Könyv Harmadik Rész XV. Cím XXXVIII. Fejezet, XVI. Cím XLII. Fejezet

dr. Kemenes István

Hatodik Könyv Második Rész IX–XI. Cím (a 6:141–6:147. § kivételével), Második Rész XIII. Cím, Harmadik Rész XV. Cím XXXVII. Fejezet 1–3., 6–7. alcím

dr. Kisfaludi András

Harmadik Könyv (a Második és a Hatodik Rész kivételével), Hatodik Könyv Harmadik Rész XIV. Cím, XXIV. Cím, Ötödik Rész

dr. Lábady Tamás

Hatodik Könyv Negyedik Rész

dr. Lenkovics Barnabás

Második Könyv Első–Második Rész

dr. Menyhárd Attila

Ötödik Könyv (a VII. Cím kivételével), Hatodik Könyv Harmadik Rész XVI. Cím XLIII. Fejezet, XVII. Cím

dr. Orosz Árpád

Hatodik Könyv Harmadik Rész XXIII. Cím

dr. Szeibert Orsolya

Negyedik Könyv, Hatodik Könyv Harmadik Rész XXV. Cím

dr. Székely László

Második Könyv Első–Második Rész, Harmadik Rész (a 2:47. § kivételével)

dr. Tőkey Balázs

Hatodik Könyv Harmadik Rész XXII. Cím

dr. Vékás Lajos

Bevezetés, Első Könyv, Hatodik Könyv Első Rész, Második Rész IV–VIII. Cím, X. Cím 6:141–6:147. §, Hatodik Rész, Hetedik Könyv

dr. Weiss Emilia

Hetedik Könyv

Szerkesztette:

dr. Vékás Lajos

dr. Gárdos Péter

Kézirat lezárva: 2014. augusztus 1.

© dr. Csehi Zoltán, dr. Faludi Gábor, dr. Gárdos István, dr. Gárdos Péter, dr. Grafl Fülöp Gyöngyi, dr. Kemenes István, dr. Kisfaludi András, dr. Lábady Tamás, dr. Lenkovics Barnabás, dr. Menyhárd Attila, dr. Orosz Árpád, dr. Szeibert Orsolya, dr. Székely László, dr. Tőkey Balázs, dr. Vékás Lajos, † dr. Weiss Emilia, Budapest, 2014

© Wolters Kluwer Kft., Budapest, 2014

A Wolters Kluwer Kft. az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének a tagja.

Rövidítések jegyzéke

1959-es Ptk.

1959. évi IV. törvény a Polgári Törvénykönyvről

1960-as Ptké.

1960. évi 11. törvényerejű rendelet a Polgári Törvénykönyv hatálybalépéséről és végrehajtásáról

1977-es Novella

1977. évi I. törvény a Magyar Népköztársaság Polgári Törvénykönyvéről szóló 1959. évi IV. törvény módosításáról és egységes szövegéről

1982-es At.

1982. évi 17. törvényerejű rendelet az anyakönyvekről, a házasságkötési eljárásról és a névviselésről

1996-os Hpt.

1996. évi CXII. törvény a hitelintézetekről és a pénzügyi vállalkozásokról

ABGB

Osztrák polgári törvénykönyv (Allgemeines Bürgerliches Gesetzbuch)

Art.

2003. évi XCII. törvény az adózás rendjéről

At.

2010. évi I. törvény az anyakönyvi eljárásról

Bét.

2009. évi XXIX. törvény a bejegyzett élettársi kapcsolatról, az ezzel összefüggő, valamint az élettársi viszony igazolásának megkönnyítéséhez szükséges egyes törvények módosításáról

BGB

Német polgári törvénykönyv (Bürgerliches Gesetzbuch)

Bit.

2003. évi LX. törvény a biztosítókról és a biztosítási tevékenységről

Bizottsági tárgyalások

a magyar általános polgári törvénykönyv tervezetének főkérdéseire vonatkozó bizottsági tárgyalások

Bszt.

2007. évi CXXXVIII. törvény a befektetési vállalkozásokról és az árutőzsdei szolgáltatókról, valamint az általuk végezhető tevékenységek szabályairól

Btk.

2012. évi C. törvény a Büntető Törvénykönyvről

Bvktv.

2014. évi XV. törvény a bizalmi vagyonkezelőkről és tevékenységük szabályairól

CEDAW Egyezmény

a nőkkel szembeni hátrányos megkülönböztetés valamennyi formájának kiküszöböléséről szóló Egyezmény

CESL

Rendelettervezet a közös európai adásvételi jogról (COM/2011/0635 final)

CISG

Az Egyesült Nemzetek Egyezménye az áruk nemzetközi adásvételi szerződéseiről

Civil törvény

2011. évi CLXXV. törvény az egyesülési jogról, a közhasznú jogállásról, valamint a civil szervezetek működéséről és támogatásáról

CMNI

2005. évi CXLI. törvény a belvízi árufuvarozási szerződésről szóló Budapesti Egyezmény (CMNI) kihirdetéséről

CMR

1971. évi 3. törvényerejű rendelet a „Nemzetközi Közúti Árufuvarozási Szerződésről” szóló, Genfben, az 1956. évi május hó 19. napján kelt Egyezmény kihirdetéséről

COTIF

1986. évi 2. törvényerejű rendelet a Bernben az 1980. évi május hó 9. napján kelt Nemzetközi Vasúti Fuvarozási Egyezmény (COTIF) kihirdetéséről

CRPD

a 2006. december 13-án, New Yorkban elfogadott, a Fogyatékossággal élő személyek jogairól szóló egyezmény

Ctv.

2006. évi V. törvény a cégnyilvánosságról, a bírósági cégeljárásról és a végelszámolásról

Csjt.

1952. évi IV. törvény a házasságról, a családról és a gyámságról

Csjtr.

4/1987. (VI. 14.) IM rendelet a családjogi törvény végrehajtásáról, valamint a családjogi törvény módosításáról szóló 1986. évi IV. törvénnyel kapcsolatos átmeneti rendelkezésekről

Cstv.

1991. évi XLIX. törvény a csődeljárásról és a felszámolási eljárásról

Csvt.

2011. évi CCXI. törvény a családok védelméről

DCFR

közös referenciakeret tervezete (Draft Common Frame of Reference)

EBRD

Európai Újjáépítési és Fejlesztési Bank

EJEB

Emberi Jogok Európai Bírósága

Első zálogjogi novella      

1996. évi XXVI. törvény a Magyar Köztársaság Polgári Törvénykönyve egyes rendelkezéseinek módosításáról

Etv.

1989. évi II. törvény az egyesülési jogról

Étv.

1997. évi LXXVIII. törvény az épített környezet alakításáról és védelméről

EUMSZ

az Európai Unió működéséről szóló szerződés

Európai Emberi Jogi Egyezmény

az emberi jogok és az alapvető szabadságok védelméről szóló, Rómában, 1950. november 4-én kelt Egyezmény (kihirdette: az emberi jogok és az alapvető szabadságok védelméről szóló, Rómában, 1950. november 4-én kelt Egyezmény és az ahhoz tartozó nyolc kiegészítő jegyzőkönyv kihirdetéséről szóló 1993. évi XXXI. törvény)

Eütv.

1997. évi CLIV. törvény az egészségügyről

Felügyelet

Pénzügyi Szervezetek Állami Felügyelete, Magyar Nemzeti Bank

Főelőadmány

a magyar általános polgári törvénykönyv tervezetének további tárgyalását előkészítő főelőadmány és a tervezetre vonatkozó bírálati anyag

Fttv.

2008. évi XLVII. törvény a fogyasztókkal szembeni tisztességtelen kereskedelmi gyakorlat tilalmáról

Gfbt.

2009. évi LXII. törvény a kötelező gépjármű-felelősségbiztosításról

Gt.

2006. évi IV. törvény a gazdasági társaságokról

Gyer.

149/1997. (IX. 10.) Korm. rendelet a gyámhatóságokról, valamint a gyermekvédelmi és gyámügyi eljárásról

Gyermekjogi Egyezmény      

a gyermekek jogairól szóló New York-i Egyezmény

Gyvt.

1997. évi XXXI. törvény a gyermekek védelméről és a gyámügyi igazgatásról

Hágai Egyezmény

a gyermekeknek a nemzetközi örökbefogadások terén való védelméről és az ilyen ügyekben történő együttműködésről szóló, Hágában, 1993. május 29. napján kelt Egyezmény

HBG

Német kereskedelmi törvénykönyv (Handelsgesetzbuch)

Hbnytv.

2013. évi CCXXI. törvény a hitelbiztosítéki nyilvántartásról

Hpt.

2013. évi CCXXXVII. törvény a hitelintézetekről és a pénzügyi vállalkozásokról

Innovációs törvény

2004. évi CXXXIV. törvény a kutatás-fejlesztésről és a technológiai innovációról

Inytv.

1997. évi CXLI. törvény az ingatlan-nyilvántartásról

Jht.

1997. évi XXX. törvény a jelzálog-hitelintézetről és a jelzáloglevélről

Kbt.

2011. évi CVIII. törvény a közbeszerzésekről

Ket.

2004. évi CXL. törvény a közigazgatási hatósági eljárás és szolgáltatás általános szabályairól

Kisajtv.

2007. évi CXXIII. törvény a kisajátításról

Kjnp.

2008. évi XLV. törvény a közjegyzői nemperes eljárásról

Koncepció

az új Polgári Törvénykönyv koncepciója [A Kormány 1003/2003. (I. 25.) Korm. határozatával elfogadott szöveg, amely e határozat mellékleteként megjelent a Magyar Közlöny 2003. évi 8. számában]

Kt.

1875. évi XXXVII. törvénycikk a kereskedelmi törvényről

Küt.

2000. évi CXVII. törvény az önálló kereskedelmi ügynöki szerződésről

Ltv.

1993. évi LXXVIII. törvény a lakások és helyiségek bérletére, valamint az elidegenítésükre vonatkozó egyes szabályokról

Mt.

2012. évi I. törvény a munka törvénykönyvéről

Mtj.

Magyarország magánjogi törvénykönyvének törvényjavaslata

Nmjtvr.

1979. évi 13. törvényerejű rendelet a nemzetközi magánjogról

PECL

az Európai Szerződési Jog Alapelvei (Principles of European Contract Law)

PEICL

az Európai Biztosítási Szerződés Alapelvei (Principles of European Insurance Contract Law)

PEL

Christian von Bar–Eric Clive (szerk.): Principles, Definitions and Model Rules of European Law. Draft Common Frame of Reference (DCFR) Full Edition. Sellier München, 2009

PEL CAFDC

Principles of European Law Commercial Agency, Franchise and Distribution Contracts

PEL Pers. Sec.

Principles of European Law Personal Securities

Pénzügyi biztosítéki irányelv

az európai Parlament és Tanács 2002. július 6-i 2002/47/EK irányelve a pénzügyi biztosítékokról szóló megállapodásokról

Pft.

2009. évi LXXXV. törvény a pénzforgalmi szolgáltatás nyújtásáról

Pp.

1952. évi III. törvény a polgári perrendtartásról

Ptk.

2013. évi V. törvény a Polgári Törvénykönyvről

Ptk.-saláta

2013. évi CCLII. törvény egyes törvényeknek az új Polgári Törvénykönyv hatálybalépésével összefüggő módosításáról

Ptké.

2013. évi CLXXVII. törvény a Polgári Törvénykönyvről szóló 2013. évi V. törvény hatálybalépésével összefüggő átmeneti és felhatalmazó rendelkezésekről

Számviteli törvény

2000. évi C. törvény a számvitelről

Szjt.

1999. évi LXXVI. törvény a szerzői jogról

Szövetkezeti törvény

2006. évi X. törvény a szövetkezetekről

Szt.

1995. évi XXXIII. törvény a találmányok szabadalmi oltalmáról

Takarékbetét tvr.

1989. évi 2. törvényerejű rendelet a takarékbetétről

Termékfelelősségi irányelv

a Tanács 1985. július 25-i 85/374/EGK irányelve a hibás termékekért való felelősségre vonatkozó tagállami törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezések közelítéséről

Tht.

2003. évi CXXXIII. törvény a társasházakról

Tpt.

2001. évi CXX. törvény a tőkepiacról

Tpvt.

1996. évi LVII. törvény a tisztességtelen piaci magatartás és a versenykorlátozás tilalmáról

TRIPS

Szellemi Tulajdon Kereskedelmi vonatkozásairól szóló Megállapodás

UCP 600

ICC Uniform Customs and Practice for Documentary Credits

UNCITRAL

az ENSZ Nemzetközi Kereskedelmi Jogi Bizottsága (United Nations Commission on International Trade Law)

UNIDROIT

Nemzetközi Intézet a Magánjog Egységesítésére (International Institute for the Unification of Private Law)

UNIDROIT Alapelvek

az UNIDROIT Nemzetközi Kereskedelmi Szerződések Alapelvei

URCG 1978

Uniform Rules for Contracts Guarantees

URDG 758

Uniform Rules for Demand Guarantees

Vbt.

1994. évi LXXI. törvény a választottbíráskodásról

Vht.

1994. évi LIII. törvény a bírósági végrehajtásról

Vt.

1997. évi XI. törvény a védjegyek és a földrajzi árujelzők oltalmáról

ZGB

Svájci polgári törvénykönyv (Zivilgesetzbuch)

Bevezetés

1. A magyar magánjogi kodifikáció történetének vázlata

Polgári átalakulásunk történelmi kacskaringóit szemléletesen tükrözi a magyar polgári törvénykönyv megalkotásának viszontagságos története. A polgári társadalmi rend megteremtésének hajnalán, az áprilisi törvények között az 1848. évi XV. törvénycikk rendelte el először „az ősiség teljes és tökéletes eltörlésének alapján polgári törvénykönyv” elkészítését, és „ezen törvénykönyv javaslatának a legközelebbi országgyűlés elibe” terjesztését. A forradalom eseményei és a szabadságharc bukása megakadályozta e nemes terv megvalósítását, pedig a szakmai kompetenciát a kodifikációs munkálatok vezetésével megbízott Szalay László személye garantálta volna.

A kiegyezés után megindult kodifikációs munkálatokról tiszteletteljes főhajtással kell megemlékeznünk. Alapos jogösszehasonlító tudományos munkára épültek és kiemelkedő szellemi teljesítményt jelentenek az így létrehozott törvénytervezetek és a hozzájuk kapcsolódó munkaanyagok. Az őszinte elismerés annál inkább kijár nekik, mert a 2013-ban elfogadott törvény kidolgozásánál is építettünk színvonalas eredményeikre. 1871 és 1892 között a következő résztervezetek készültek el: 1. Hoffmann Pál: Általános rész (1871), 2. Győry Elek: Általános rész (1880), 3. Halmossy Endre: Dologi jog (1882), 4. Apáthy István: Kötelmi jog (1882), 5. Teleszky István: Öröklési jog (1882), 6. Az öröklési jogról szóló törvényjavaslat a képviselőház igazságügyi bizottsága által megállapított szövegben (1889), 7. Zsögöd Benő: A házastársak személyes viszonya egymáshoz és házassági vagyonjog (1891), 8. Sipőcz László: A gyámságról és gondnokságról (1891), 9. Králik Lajos: A szülőkről és gyermekekről (1892).

Az igazságügy-miniszter által 1895. október 16-án kiküldött állandó bizottság feladata volt „a magánjog körébe vágó és hazánkban érvényben levő törvényeknek, törvényes szokásoknak, a már meglévő törvénytervezeteknek, a judikatúra és irodalom termékeinek, valamint az idegen művelt államok jogfejlődésének figyelembevételével és felhasználásával, a polgári törvénykönyvnek egységes és rendszeres tervezetét elkészíteni.” A bizottság számára az indokolással ellátott első normaszöveget a következő szerkesztő tagok készítették: Lányi Bertalan, az Igazságügy-minisztérium törvényelőkészítő osztályának vezetője, egyben 1897 áprilisáig az állandó bizottság vezető tagja dolgozta ki a személyi jogot és a kötelmi jognak a társaságról és a közösségről szóló fejezeteit. Zsögöd Benő egyetemi tanár készítette a házassági jogot, Sipőcz László árvaszéki elnök a családjog többi részét, Imling Konrád pozsonyi ítélőtáblai tanácselnök a dologi jogot, Thirring Lajos ítélőtáblai bíró a kötelmi jog nem említett részeit, végül Schwarz Gusztáv egyetemi tanár az öröklési jogot. Az említett szerkesztő tagokon kívül tagja volt a kiküldött bizottságnak Ádám András kúriai bíró, Győry Elek, a budapesti ügyvédi kamara elnöke, Kováts Gyula egyetemi tanár, Köves György ügyvéd, Nagy Ferenc egyetemi tanár, Neuman Ármin egyetemi rendkívüli tanár, Oberschall Adolf kúriai tanácselnök, Sághy Gyula egyetemi tanár és Vavrik Béla kúriai tanácselnök, aki 1897 áprilisától egyben a bizottság vezető tagja volt. A bizottság segédtagjai voltak Bartha Richard miniszteri fogalmazó, Illés József miniszteri fogalmazó, Kolosváry Bálint törvényszéki aljegyző, Szászy Béla miniszteri titkár, Szladits Károly albíró és Wolff Károly törvényszéki jegyző. A tervezetek bizottsági szintű tárgyalása 1899 őszén indult és 1900 júliusáig tartott. Mindezen előkészítő munkálatok nyomán 1900-ban tették közzé a tervezetet „A magyar általános polgári törvénykönyv tervezete. Első szöveg” cím alatt. A normaszöveghez készült ötkötetes indokolás 1901–1902-ben jelent meg.

Ezt az első szöveget még nem tartották eléggé egységes szemléletűnek és koherensnek. Az volt a vélemény, hogy a javaslat inkább a szerkesztők által készített résztervezetek egyeztetett összefoglalásának tekinthető. Ezért a bizottság vezetősége – az első tervezetre adott bírálatokat is figyelembe véve – 1902 és 1906 között tüzetesen átdolgozta a szöveget és az indokolást is. Az új kodifikációs előterjesztést „A magyar általános polgári törvénykönyv tervezetének további tárgyalását előkészítő főelőadmány és a tervezetre vonatkozó bírálati anyag” (a továbbiakban: „Főelőadmány”) cím alatt kilenc kötetben foglalták össze. 1906 és 1908 között egy részben újjáalakított bizottság működött. Ezt a második bizottságot Imling Konrád államtitkár vezette, és ő készítette a házassági jogra és a dologi jogra vonatkozó javaslatot is. Sipőcz László a családjog többi részét, Szászy Béla miniszteri tanácsos a személyi jogot, Thirring Lajos a kötelmi jogot, Barna Ignác kúriai bíró és Szladits Károly ítélőtáblai bíró az öröklési jogot dolgozta ki. Az említetteken kívül tagja volt ennek a bizottságnak Bartha Richard ítélőtáblai bíró. Ez a bizottság újabb kodifikációs anyagot készített „A magyar általános polgári törvénykönyv tervezetének főkérdéseire vonatkozó bizottsági tárgyalások” (a továbbiakban: „Bizottsági tárgyalások”) címmel. E munkaanyag alapján készült el 1913 elején az új normaszöveg: „A magyar általános polgári törvénykönyv tervezete. Második szöveg”. A második tervezethez külön indokolás nem készült, mert az első szöveghez képest történt eltérések indokait a „Főelőadmány” és a „Bizottsági tárgyalások” kimerítően tartalmazták.

Újabb átdolgozás után a javaslatot (a tervezet harmadik szövegét) az igazságügy-miniszter 1913 novemberében a Képviselőház elé terjesztette törvényjavaslatként („A polgári törvénykönyv törvényjavaslata. Az országgyűlés elé terjesztett szöveg”). Ehhez ismét készült indokolás. Az 1913. november 14-én kiküldött 50 tagú parlamenti különbizottság, amelynek előadója Nagy Ferenc egyetemi tanár volt, 1914. március 19-én látott munkához. A különbizottság a módosító munkálatok után 1915. április 19-én terjesztette az Országgyűlés elé a negyedik tervezetet (az ún. „bizottsági szöveget”: „A törvényjavaslat bizottsági szövege”). A háború és a forradalmak megakadályozták azonban e tervezet parlamenti elfogadását.

Az I. világháború után a törvénykönyv előkészítésének munkálatai csak 1922-ben kezdődtek el újból, Szászy Bélának, az Igazságügy-minisztérium törvényelőkészítő osztálya vezetőjének irányításával. Ötödik szövegként így készült el a Magánjogi Törvénykönyv Javaslat (a továbbiakban: Mtj.), amelyet 1928. március 1-jén terjesztett az igazságügy-miniszter az Országgyűlés Képviselőháza elé. Az 1931. évi XXII. tc. országos bizottság kiküldését rendelte el az Mtj. megvitatására. Noha az Mtj. szakmai színvonalát általános elismeréssel illették, és számos megoldását a bírói gyakorlat szokásjogi úton alkalmazta is, de ebből a tervezetből sem lett törvény. Ennek jórészt politikai okai voltak, köztük az a meggondolás, hogy egy polgári törvénykönyv ne bontsa meg a trianoni békeszerződés folytán más államokhoz került egykori országrészekkel még részben meglévő magánjogi jogegységet.

Mindezek után jött létre az a paradox helyzet, hogy az első magyar törvényt a magánjog kodifikációjáról 1959-ben, tehát éppen akkor fogadták el, amikor annak társadalmi feltételei teljesen hiányoztak.

2. Az 1959-es Ptk. és átfogó reformjának indokoltsága

Az 1959. évi IV. törvény egy olyan korban – 1953 és 1959 között – fogant és született meg, amelyben az uralkodó diktatórikus politikai hatalom és a lezajlott államosítások szinte teljesen likvidálták a magánjogi vagyoni forgalom és az emberi személyiség kibontakozásának természetes társadalmi feltételeit, köztük a magántulajdont. Az adott gazdasági-társadalmi és politikai körülmények közepette különösen értékelnünk kell a kódex létrejöttét. A nívós törvénykönyv megalkotásában vezető szerepet játszottak a háború előtti híres Szladits-iskola tagjai: Eörsi Gyula és Világhy Miklós budapesti egyetemi tanárok, továbbá Kemenes Béla, szegedi egyetemi tanár. A kiemelkedő szakmai színvonalnak volt köszönhető, hogy az 1959-es magyar Ptk. évtizedekkel élte túl az 1980-as évek második felében megkezdődő és a rendszerváltásban kiteljesedő mélyreható gazdasági és társadalmi változásokat. A korszak kódexei közül a Ptk. mellett egyedül az 1964-ben született lengyel törvénykönyv mutathat fel ilyen sikert.

Érthető mégis, hogy azokat a változásokat, amelyek eredményeként Magyarországon ismét magántulajdonon alapuló piacgazdaság jött létre, a törvényhozónak gyakori módosításokkal kellett követnie. A polgári jognak az áruviszony elvont kategóriájára szabott és ezért absztrakt normái – közismerten – lényeges gazdasági és társadalmi változások túlélésére is képesek. Azt, hogy az 1959-es kódex alkotói mennyire kiváló szakemberek, a magánjogot mélyen értő tudósok voltak, méltó módon szimbolizálja az a tény, hogy a több mint másfélszáz kisebb-nagyobb módosításnak legalább négyötöde a rendszerváltozás utáni időszakra esik. A mögöttük lejátszódott folyamatok olyan méretű és horderejű változásokat eredményeztek a magánjogi viszonyok területén, hogy azok jogi rendezése átfogó reformot igényelt, és egy új polgári törvénykönyv megalkotását tette szükségessé.

3. Az új törvénykönyv megalkotása

A Kormány egy új kódex szükségességét felismerve, a polgári jogi kodifikációról szóló 1050/1998. (IV. 24.) Korm. határozattal elrendelte az új Polgári Törvénykönyv előkészítését. A kormányhatározat szerint „a felülvizsgálat közvetlen célja egy korszerű, a nemzetközi gyakorlatnak és elvárásoknak megfelelő Polgári Törvénykönyv megalkotása, amely a gazdaság alkotmányaként a civilisztika alaptörvénye lesz”. A kormányhatározat létrehozta a Polgári Jogi Kodifikációs Főbizottságot és elrendelte Polgári Jogi Kodifikációs Szerkesztőbizottság és munkacsoportok létrehozását. A Szerkesztőbizottság 1999-ben kezdte el érdemi munkáját. A Szerkesztőbizottság összetétele a következő volt: Boytha György c. egyetemi tanár (PPKE), Gadó Gábor helyettes államtitkár (IM), illetve civilisztikai szakállamtitkár (IRM), Kisfaludi András egyetemi tanár (ELTE), a Főbizottság titkára, Lábady Tamás, a Pécsi Ítélőtábla elnöke, egyetemi docens (PPKE), Petrik Ferenc, a Legfelsőbb Bíróság Közigazgatási Kollégiumának ny. elnöke, Sáriné dr. Simkó Ágnes miniszteri biztos (IM), illetve főosztályvezető (IRM), a Főbizottság titkára, Sárközy Tamás egyetemi tanár (Corvinus Egyetem), Vékás Lajos egyetemi tanár (ELTE), a Főbizottság és a Szerkesztőbizottság elnöke, Weiss Emilia professzor emeritus (ELTE), Zlinszky János professzor emeritus (PPKE).

A munkacsoportok javaslataira támaszkodva a Szerkesztőbizottság kidolgozta az új Polgári Törvénykönyv koncepcióját, és azt a Főbizottság szakmai vitára alkalmasnak találta. E célból a Kormány a polgári jogi kodifikációról szóló 1050/1998. (IV. 24.) Korm. határozat időarányos végrehajtásáról és módosításáról, valamint a kodifikáció tárgyévi pénzügyi fedezetéről szóló 1009/2002. (I. 31.) Korm. határozattal az új Polgári Törvénykönyv koncepcióját (a továbbiakban: Koncepció) a Magyar Közlönyben (2002. évi 15. szám II. kötet) közzétette. A vitában megfogalmazott módosító javaslatokat a Szerkesztőbizottság a 2002. év folyamán tartott ülésein megtárgyalta és a Koncepciót részben átdolgozta. A Főbizottság a 2002. november 18-án tartott ülésén vitatta meg a Szerkesztőbizottság előterjesztését, azt – néhány módosítással – elfogadta és a Kormány elé terjesztette. A Kormány az új Polgári Törvénykönyv koncepciójának elfogadásáról, valamint a polgári jogi kodifikációról szóló 1050/1998. (IV. 24.) Korm. határozat időarányos végrehajtásáról és módosításáról szóló 1003/2003. (I. 25.) Korm. határozattal jóváhagyta az új Polgári Törvénykönyv Koncepcióját, és határozata mellékleteként közzétetette azt a Magyar Közlöny 2003. évi 8. számában. A Kodifikációs Főbizottság egyidejűleg elfogadott egy tematikát is, amely a Koncepció alapján a normaszöveg kidolgozásának vezérfonalául szolgált. A Koncepció és a Tematika együtt került közzétételre 2003 februárjában a Magyar Közlöny különszámában. A Szerkesztőbizottság ezek alapján elkészítette a szakmai vitára szánt – és Vitatervezetnek nevezett – első tervezetet, és annak normaszövegét indokolással együtt a 2006. év folyamán közzétette és vitára bocsátotta. 2007 első félévében számos fórumon – a Magyar Jogászegylet és annak több megyei szervezete, a Magyar Ügyvédi Kamara, a Magyar Országos Közjegyzői Kamara, a Pécsi Ítélőtábla, a Szegedi Ítélőtábla, egyetemi jogi karok és más szervek rendezésében – megtartott viták keretében hangzottak el módosító észrevételek. Írásban – többek között – a Legfelsőbb Bíróság Polgári Kollégiuma, a Legfőbb Ügyészség, a Fővárosi Ítélőtábla, a Magyar Országos Közjegyzői Kamara, minisztériumok és más országos hatáskörű szervek, egyetemi jogi karok és magánszemélyek nyilvánítottak véleményt és tettek jobbító javaslatokat.

A kódexért felelős tárca – a Vitatervezetnek a Szerkesztőbizottság általi véglegesítését be nem várva, a Főbizottság összehívása és megkérdezése nélkül – 2007 augusztusában maga vette kézbe a kódex tervezetének befejezését. A Kormány 2008-ban nyújtotta be törvénytervezetét az Országgyűléshez, amely azt számos módosítással 2009 novemberében elfogadta. A 2009. évi CXX. törvény azonban nem lépett hatályba, mert az Alkotmánybíróság 51/2010. (IV. 28.) AB határozata – a rövid felkészülési időre tekintettel – a törvény hatálybalépéséről és végrehajtásáról szóló 2010. évi XV. törvény egyes rendelkezéseinek alkotmányellenességét mondta ki és azokat megsemmisítette.

A 2010-es országgyűlési választásokat követően a Kormány az új Polgári Törvénykönyv megalkotásáról szóló 1129/2010. (VI. 10.) Korm. határozat alapján a közigazgatási és igazságügyi miniszter felkérte a – jórészt korábbi összetételű – Polgári Jogi Kodifikációs Szerkesztőbizottságot és a kormányhatározattal újonnan létrehozott Operatív Szakmai Bizottságot a Polgári Törvénykönyv új tervezetének elkészítésére. A Szerkesztőbizottság tagjai voltak: Harmathy Attila, professzor emeritus (ELTE), Kisfaludi András egyetemi tanár (ELTE), Lábady Tamás, a Pécsi Ítélőtábla elnöke, egyetemi docens (PPKE), Petrik Ferenc, a Legfelsőbb Bíróság Közigazgatási Kollégiumának ny. elnöke, Sárközy Tamás egyetemi tanár (Corvinus Egyetem), Székely László miniszteri biztos, igazgató (ELTE Jogi Továbbképző Intézet), Vékás Lajos, professzor emeritus (ELTE), a Szerkesztőbizottság elnöke, Weiss Emilia, professzor emeritus (ELTE), Zlinszky János, professzor emeritus (PPKE). Az Operatív Szakmai Bizottságnak a következő tagjai voltak: Csehi Zoltán egyetemi docens (PPKE), Kemenes István, a Szegedi Ítélőtábla kollégiumvezetője, állandó meghívott, Kisfaludi András egyetemi tanár (ELTE), Kőrös András, a Legfelsőbb Bíróság tanácselnöke, Lábady Tamás, a Pécsi Ítélőtábla elnöke, egyetemi docens (PPKE), Menyhárd Attila, tanszékvezető egyetemi docens (ELTE), Székely László miniszteri biztos, igazgató (ELTE Jogi Továbbképző Intézet), Vékás Lajos, professzor emeritus (ELTE), az Operatív Szakmai Bizottság elnöke, Wellmann György, a Legfelsőbb Bíróság kollégiumvezetője. A bizottságok munkáját alkotó módon segítették Boros Zsuzsa (KIM), Gárdos Péter ügyvéd (megbízás alapján) és Szilas Péter (KIM).

A bizottságok 2010 ősze és 2011 ősze között végzett intenzív munkájának eredményeként született meg az új Bizottsági Javaslat, amelyet a Kodifikációs Főbizottság 2011. december 16-i ülésén elfogadott. Ezt a Bizottsági Javaslatot a Közigazgatási és Igazságügyi Minisztérium – változtatás nélkül – társadalmi vitára és a közigazgatási egyeztetésre bocsátotta. A beérkezett észrevételek megvitatására a minisztérium tárcaközi egyeztetéseket és széles körű tematikus vitaüléseket szervezett. Az egyeztetések alapján a Szerkesztőbizottság tagjai által átdolgozott tervezetet a Közigazgatási Államtitkári Értekezlet 2012. május 31-én tárgyalta, és alkalmasnak találta az előterjesztést arra, hogy azt a Kormány megtárgyalja. A Kormány két ülésen tárgyalta a Bizottsági Javaslatot, és azt 2012. július 11-én – változtatás nélkül – terjesztette be az Országgyűléshez. Az Országgyűlés a 2012. szeptember 26-án kezdte meg a Törvényjavaslat tárgyalását. A vita során az Országgyűlés Alkotmányügyi Bizottsága néhány – véleményünk szerint erős bírálattal illethető – módosítást terjesztett be. [Lásd Vékás Lajos: Bírálat és jobbító észrevételek az új Ptk. Törvényjavaslatához (a zárószavazás előtt). Magyar Jog, 2013/1. sz., 1–7. o.] Az Országgyűlés – a módosító javaslatok elfogadásával – 2013. február 11-i ülésnapján alkotta meg a Polgári Törvénykönyvről szóló 2013. évi V. törvényt (a továbbiakban: Ptk.). A hatálybalépés előtt szükségessé vált a Ptk. néhány helyen történő módosítása. A változtatások egy részét (különösen a Harmadik és a Hatodik Könyvben) az újabb uniós irányelvekkel történő harmónia megteremtése indokolta. Más esetekben (különösen a Negyedik Könyvben) az időközben született törvényekkel történő terminológiai összhangot kellett biztosítani. Ezeket a módosításokat az egyes törvényeknek az új Polgári Törvénykönyv hatálybalépésével összefüggő módosításáról szóló 2013. évi CCLII. törvény (a továbbiakban: Ptk.-saláta) 184–190. §-ai tartalmazzák. Ugyanez a törvény vállalkozott arra, hogy – tartalmilag és terminológia szempontjából – összehangolja az egész jogrendszer valamennyi érintett törvényét a Ptk.-val. Hasonló feladatot vállalt a kormányrendeletek területén az egyes kormányrendeletek Polgári Törvénykönyvvel összefüggő módosításáról szóló 13/2014. (I. 29.) Korm. rendelet. Ezeken kívül még számos törvény és kormányrendelet született a Ptk.-hoz kapcsolódó jogterületek újraszabályozására. Ez utóbbi jogszabályok kommentálását a jelen Magyarázatok egyáltalán nem végezhetik el, vagy csak különböző mértékben vállalhatják magukra.

4. A Ptk. hatálybalépése

Az új kódex 2014. március 15-én lépett hatályba. Az átmeneti rendelkezésekről a Polgári Törvénykönyvről szóló 2013. évi V. törvény hatálybalépésével összefüggő átmeneti és felhatalmazó rendelkezésekről szóló 2013. évi CLXXVII. törvény (a továbbiakban: Ptké.) rendelkezik. Ez a törvény meghatározza, hogy a Ptk. rendelkezéseit a hatálybalépését követően keletkezett tényekre, jogviszonyokra és megtett jognyilatkozatokra kell alkalmazni. A két kódex időbeli hatályára vonatkozó ezt az általános szabályt a Ptké. (2–65. §) egyes jogi helyzetek tekintetében különös rendelkezésekkel egészíti ki. Ezeket a speciális szabályokat a jelen Magyarázatok tematikus rendben, a maguk helyén tárgyalják.

A Ptk. hatálybalépésére tekintettel a Kúria Polgári Kollégiuma felülvizsgálta korábbi anyagi jogi tartalmú elvi iránymutatásait a Ptk. által szabályozott jogterületeken, és a felülvizsgálat eredményét az 1/2014. PJE határozatában közzétette. A revízió kiindulópontja az volt, hogy a Polgári Törvénykönyvről szóló 1959. évi IV. törvény (a továbbiakban: 1959-es Ptk.), a házasságról, a családról és a gyámságról szóló 1952. évi IV. törvény (a továbbiakban: Csjt.) és a gazdasági társaságokról szóló 2006. évi IV. törvény (a továbbiakban: Gt.) alapján hozott elvi iránymutatások a Ptk. alkalmazási körébe tartozó esetekben nem irányadók. Ennek oka vagy az, hogy a korábbi jogszabályok alkalmazásához fűződő jogértelmezést tartalmaznak és a Ptk. eltérő szabályaival ellentétben állnak, vagy pedig az, hogy tartalmilag beépültek az új kódexbe, illetve a Ptk. tervezeteinek ismeretében keletkeztek, és „anticipálták” az új kódex szabályozását. A PJE határozat ezt az elvi kiindulópontot követve azokat az iránymutató határozatokat jelöli meg, amelyeket a Kúria Polgári Kollégiuma jogegységi tanácsként eljárva a Ptk. alkalmazása során mégis megfelelően (azaz az új Ptk. szabályaihoz illesztve) irányadónak tekint. A PJE határozat felsorolja ezeket a korábbi elvi iránymutatásokat: PJE határozatokat, PK véleményeket, PED-eket, PK, GK és GKT állásfoglalásokat. A felsorolásban nem szereplő elvi iránymutatások a Ptk. alapján elbírálandó ügyekben nem irányadók; azokat tehát csak az átmeneti időben, az 1959-es Ptk. és más régi jogszabályok (Csjt., Gt. stb.) alapján elbírálandó ügyekben lehet figyelembe venni. A Kúria Polgári Kollégiuma jogegységi tanácsként eljárva ugyanebben a PJE határozatban közzétette azokat az elvi iránymutatásait (PJE határozatokat, PK véleményeket, PED-eket, PK, GK és GKT állásfoglalásokat) is, amelyeket – az életviszonyok megváltozása miatt, az új Ptk.-tól függetlenül – hatályon kívül helyez, illetve meghaladottnak tekint, éspedig az 1959-es Ptk. és más hatályon kívül helyezett jogszabályok alapján elbírálandó ügyekben is. A jelen Kommentár figyelembe veszi a Kúria jogegységi határozatát.

5. A Ptk. társadalmi modellje

A Magyarországon 1990 óta követett társadalompolitikai célkitűzések és az azok megvalósítására elfogadott alkotmányos garanciák a mai fejlett Európában, mindenekelőtt az Európai Unióban tömörült államokban elfogadott társadalomképet, vagyis a szociális piacgazdaság társadalmi modelljét tekintik mintának. Ezt a célkitűzést kívánja szolgálni a Ptk. is. A törvényhozó abból indult ki, hogy az új Polgári Törvénykönyvben egy szociális elemekkel átszőtt, alkotmányosan védett piacgazdaság magánjogi feltételeit kell megteremteni. A Ptk. elsősorban a vagyoni forgalom viszonyainak jogi kereteit fekteti le; egyidejűleg jogi védelmet kíván nyújtani a személyeknek: az emberi személyiségnek, a családon belüli személyi viszonyoknak és a jogi személyek személyhez fűződő jogainak.

Magyarország – négy évtized diktatúrája és zsákutcába torkolló gazdasági-társadalmi tévútja után – 1990-ben a magántulajdon és a szabad vállalkozás talajára épülő piacgazdaság társadalmi rendjét vezette be. Az új társadalmi modell a tulajdonosok magánautonómiájának messzemenő elfogadását, mindenekelőtt a magántulajdon teljes körű elismerését és védelmét követeli meg. Ez az elv áthatja az egész Ptk.-t, a részletszabályokat (pl. a tulajdonszerzés normáit) is. Mindehhez természetesen a magántulajdont terhelő szociális kötöttségek járulnak. A magánautonómia másik alapvető következménye a szerződési szabadság elvének elfogadása. A magánjognak ezt a pillérét csak ott és annyiban indokolt korlátozni, ahol és amennyiben ez a szociális igazságosság követelménye érdekében elengedhetetlenül szükséges, és a piaci verseny szabadságának feltételei között még lehetséges. A magánautonómia harmadik pillére az egyesülés és a társulás szabadsága, amelynek követelményeit a Ptk. – a magánjogi szabályozások bevált mintái nyomán – az egyesület, a gazdasági társaságok és a szövetkezet intézményeivel kívánja szolgálni.

6. Hagyomány és újítás. Külföldi példák

a) A Ptk. alkotói tudatosan a létező, az élő jogból indultak ki, és csak ott és annyiban kívántak változtatni, ahol és amennyiben az a gazdasági és a társadalmi viszonyok mai követelményei szerint szükségesnek mutatkozott. Ezen elvi jelentőségű módszertani kiindulópontnak megfelelően a Ptk. – ahol csak lehetséges – fenntartotta az 1959-es Ptk. szabályait, és azokat a külön törvények rendelkezéseinek integrálásával és a felsőbírósági gyakorlatot normatív formába öntésével egészítette ki. A Ptk. beépítette az 1959-es Ptk. évtizedes felsőbírósági gyakorlatának maradandó mondanivalót hordozó, tételes jogi szabályozást kívánó, kodifikációra érett eredményeit, köztük beillesztett több kollégiumi véleményt és jogegységi határozatot; másoktól viszont szándékosan és kifejezetten eltért. A bíróságok, elsősorban a Kúria feladata lesz annak eldöntése, hogy – a Ptk. szabályaira tekintettel, az általa kifejezetten nem szabályozott kérdésekben – a korábbi gyakorlat és a jogegységesítést segítő instrumentumok mennyiben alkalmazandóak a jövőben. A jelen Magyarázatok törekednek arra, hogy a Ptk. és a korábbi judikatúra viszonyára javaslatokat tegyenek, és ennek érdekében megjelenítik azokat a főbb ítéleteket, amelyek az új szabályozás mellett is irányadónak minősülnek.

Kétség esetén a Ptk. tehát a létező jogot választotta, és újító alternatív megoldásokat sem fogadott el akkor, ha azok a jogrendszerben indokolatlan bizonytalanságot okozhatnának. Ezzel együtt a Ptk. tudatosan meg akarta újítani a magyar polgári jog – sok vonatkozásban élét vesztett – eszköztárát. A tervgazdálkodás viszonyai között nagyon leegyszerűsödött magánjogi forgalom szükségszerűen vonta maga után a jogdogmatikai megoldások árnyalatainak eltűnését, a kontúrok elhalványulását. Évszázadok óta ismert és alkalmazott magánjogi fogalmak éle csorbult ki, vált a nemegyszer igénytelen jogszolgáltatás áldozatává. A Ptk. természetesen semmi esetre sem kívánta felesleges jogdogmatikai újításokkal bonyolítani a szabályozást; csak azokban a kérdésekben hoz változásokat, amelyekre árnyaltabb dogmatikai szemlélettel helyesebb válaszok adhatók. E célkitűzéssel összhangban pontosította a Ptk. – csak egyetlen példát kiemelve – a tulajdonátruházás szabályait, világosan elkülönítve a kötelező és a rendelkező ügyletet. Erre tekintettel változtak azután a zálogjog-alapítás és az engedményezés szabályai is.

b) A Ptk. figyelembe vette, hogy polgári jogunk reformját több területen közvetlenül befolyásolja az Európai Unió jogalkotása, és – például a fogyasztóvédelmi szerződési jogban vagy a társasági jogban – szervesen be kívánta építeni a magánjogi uniós irányelvek maradandó magját. Tudatosan nem törekedett ugyanakkor a törvényhozó arra, hogy az uniós magánjog egész anyagát a kódexbe építse. Ennek oka az, hogy az uniós irányelvek szabályozása túlságosan tagolt, kazuisztikus és sűrűn változó jellegű, és ezért minden részletében nem alkalmas egy hosszú távra tervezett kodifikáció célkitűzéseinek megvalósítására. Ezért a Ptk. inkább a kisebbik rosszat választotta azzal, hogy az irányelvek részletszabályait külön törvényekben hagyta. A Magyarázatok törekednek annak jelzésére, hogy mely irányelvi szabályok átvételére kell, hogy a Ptk.-n kívül kerüljön sor.

c) A Ptk. nem választott külföldi modellt, de bőségesen merített külföldi kodifikációs példákból. A 20. század elején készített magyar tervezetek főleg az osztrák és a német törvénykönyv megoldásait már figyelembe vették, az 1928-as Mtj.-nek pedig a svájci ZGB is szolgáltatott mintákat. Ezeknek a nagy klasszikus törvénykönyveknek a tanulságait többségükben a magyar magánjog már korábban hasznosította tehát. Az újabb nemzeti kódexek közül a holland törvénykönyv (Burgerlijk Wetboek: 1992) és a kanadai Québec tagállam magánjogi kódexe (1991) tekinthető a legmodernebbnek. Ezek a kódexek több szempontból (így mindenekelőtt a szabályozandó életviszonyok köre és a törvénykönyv szerkezete szempontjából) mintául is szolgáltak a magyar reform számára, de a kodifikáció egészét illetően szabályozási modellként ezek sem jöttek figyelembe.

d) A nemzeti kódexeken kívül a Ptk. merített a nemzetközi jogalkotás olyan eredményeiből is, amelyek világszerte szakmai elismerést vívtak ki, és azóta is széles körben hatnak a jogalkotásra és a joggyakorlatra. Ezek közül mindenekelőtt a Bécsi Nemzetközi Vételi Egyezmény a magyar jogban kihirdette az Egyesült Nemzeteknek az áruk nemzetközi adásvételi szerződéseiről szóló, Bécsben, az 1980. évi április hó 11. napján kelt Egyezménye kihirdetéséről szóló 1987. évi 20. törvényerejű rendelet, (a továbbiakban: CISG), az UNIDROIT Kereskedelmi Szerződési Jogi Alapelvei (Principles of International Commercial Contracts, a továbbiakban: UNIDROIT Alapelvek), az Európai Szerződési Jog Alapelvei (Principles of European Contract Law, a továbbiakban: PECL), továbbá az utóbbiból kiindulva megalkotott európai modellszabály-tervezet (Draft Common Frame of Reference, a továbbiakban: DCFR) kínáltak megfontolásra érdemes, esetenként követhető példákat a szerződési jog szabályozásánál.

7. A Ptk. kódex-jellege

a) Noha az Európai Unió jogegységesítési törekvései az elmúlt két évtizedben a magánjog területét is elérték, és a nemzeti jogalkotásokat ma már számottevően befolyásolják, úgy tűnik, hogy a magánjogot átfogó jelleggel ma még az Unión belül is csak tagállami szinten lehet kodifikálni. Ezt a megállapítást igazolja, hogy Hollandián (1992) kívül Európa több országában: Litvániában (2001), Romániában (2011) és Csehországban (2014) új polgári törvénykönyvet léptettek hatályba, vagy (mint Lengyelországban és Szlovákiában) ezzel a céllal intenzív kodifikációs tevékenységet folytatnak. Érthető ez annak ellenére, hogy a jogegységesítést csak kis részterületeken szolgáló uniós irányelvek és rendeletek mellett az Európai Unió égisze alatt – jogtudósok közreműködésével – átfogóbb kodifikációs munkálatok is folynak. Ezek legutóbbi eredménye a 2011 októberében közzétett és vitára bocsátott rendelettervezet a közös európai adásvételi jogról (Common European Sales Law, a továbbiakban: CESL).

b) A Ptk. kódex-jellegű törvénymű, és annak előnyeit minél szélesebb körben érvényesüléshez akarja juttatni. Természetesen ez a módszer sem lehet öncélú. A Ptk. ezért számol azzal, hogy a legsikerültebb kodifikáció mellett is maradnak magánjogi szabályok a törvénykönyvön kívül. Ezeknek a normáknak a kódex szubszidiárius jellegű háttér-joganyagát kell, hogy képezze. A külön magánjogi törvények tartalmi összhangját és terminológiai egységét magával a törvénykönyvvel természetesen a legnagyobb mértékben biztosítani kell. Ezért a kódexben alkalmazott fogalmaknak a külön törvényekben is azonos tartalommal kell érvényesülniük.

A Ptk. abból indult ki, hogy a törvénykönyv tartalmi határait elvben addig helyes tágítani, amíg a kodifikáció pozitív hatásai: az egységbe foglalt normák módszerbeli homogenitása, a terminológiai egység, a tömörítés és rövidítés lehetősége stb. megkönnyítik a jogalkalmazást. A szabályok egyazon törvénykönyvbe foglalása csak addig kívánatos és célszerű tehát, amíg az összefoglalandó normák módszerbeli egysége fennáll, és amíg a rendszerbe illesztés a kodifikáció előnyeit: a rendszertani racionalitást, az ökonomikus és ellentmondásmentes törvényszerkesztést, a terminológia biztonságát, a világos és áttekinthető megoldásokat hozza magával.

Mindezeket figyelembe véve a Ptk. a családjog anyagát beépítette a törvénykönyvbe. Az integrálás során ugyanakkor gondoskodott a törvényhozó a családjogi viszonyok sajátosságainak megfelelő kifejezésre juttatásáról. Ennek jele az, hogy a Családjogi Könyv sajátos, csak e viszonyokra vonatkozó alapelveket fogalmaz meg.

A Ptk. a gazdasági (kereskedelmi) társasági anyagi jogi szabályok integrálása mellett döntött, és azokat az egyes jogi személyekre vonatkozó rendelkezések között, önálló könyvben helyezte el. Ez a megoldás logikusan következik abból a koncepciós kiindulópontból, hogy azokra a jogi személyekre, amelyeknek belső és külső kapcsolatai polgári jogi jogviszonyok keretében bonyolódnak, a törvénykönyv adjon teljes körű szabályozást, mivel a szabályozási tárgy és a szabályozás módszere illeszkedik a kódex jellegéhez. A gazdasági társaságokról szóló szabályoknak az új kódexbe építése több előnnyel jár: bővíthető a jogi személyekre vonatkozó általános szabályok köre, és így normák ismétlése válik elkerülhetővé. Ezenkívül a Ptk. normáinak háttér-jogszabály jellege (amit korábban a Gt.-ben külön ki kellett mondani) magától értetődővé válik. Ezek miatt és hasonló kodifikációs előnyök miatt döntött annak idején a svájci, majd az olasz törvényhozó, legutóbb pedig a holland jogalkotó is a társasági jognak a magánjogi kódexben történő elhelyezéséről. Az integráció előnyeihez képest kisebb súllyal esnek latba a szokásosan megfogalmazott ellenérvek: a magánjogi és a közjogi normák vegyülése a gazdasági társaságok szabályozásánál, a Gt. egysége, megszokottsága stb. Ugyancsak a jogi személyekről szóló könyvben ad keretszabályokat a Ptk. a szövetkezetre is, megalapozva ezzel az ágazati szabályozást a főbb (termelő, szolgáltató, hitelintézeti stb. tevékenységet folytató) szövetkezeti típusokra.

Az iparjogvédelmi és szerzői jogi törvények anyagát a Ptk. – az 1959-es Ptk.-hoz hasonlóan – nem integrálta, noha a szellemi tulajdon jogviszonyaiban keletkező alanyi jogok (és megsértésük szankcióinak többsége) egyértelműen magánjogi jellegűek. A külön törvények jogágazati szempontból vegyes normákat foglalnak magukban, de azokat – jellegük különbözősége ellenére – nem volna szerencsés szétbontani. A Ptk. súlyt helyez ugyanakkor arra, hogy a szellemi alkotások és egyéb szellemi javak védelmének magánjogi természetét a kódex is kifejezze, és ezért megfogalmazza saját szabályainak a külön törvényekhez kapcsolódó háttérnorma jellegét.

A Ptk. az egyedi munkaszerződések jogi rendezését a munka törvénykönyvéről szóló 2012. évi I. törvényben (a továbbiakban: Mt.) hagyta, annak ellenére, hogy a munkaviszonyok speciális rendezésének a Ptk., és azon belül is elsősorban a szerződések általános szabályai képezik a jogi hátterét. A munkaszerződés jogi szabályozásának azonban ma már annyi különleges vonása van, hogy nehéz volna ezt a normarendszert egy polgári törvénykönyvbe integrálni. A munkavállaló fogalmilag „gyengébb fél” jellege például megkülönböztető sajátosságként jelentkezik a szabályozásnál, és – emiatt – az európai közösségi jogi aktusok alakító hatása is sokkal intenzívebb, mint a magánjog egyéb területein. Azokra a munkavégzésre irányuló szerződésekre pedig, amelyek nem esnek az Mt. hatálya alá – a konkrét szolgáltatás jellegétől függően – a Ptk. megbízási vagy vállalkozási szerződési szabályait lehet megfelelően alkalmazni.

c) A Ptk. átfogja mind az üzleti világ, vagyis a vagyoni forgalom professzionális szereplőinek magánjogi kapcsolatait, mind a magánszemélyek hasonló viszonyait. Ez mindenekelőtt a szerződési jog szabályozásánál látható. A monista elv elfogadásával a Ptk. úgy alkotta meg a szerződések általános szabályait, hogy azok valamennyi jogalany kapcsolatát rendezni legyenek képesek. Az egyes szerződéstípusok szabályozásánál pedig a törvény mind az üzleti forgalomban, mind a magánszemélyek kapcsolatiban szerepet játszó szerződéstípusokkal szemben a professzionális üzleti élet követelményszintjét támasztja. Kivételes szabályokat a Ptk. csak arra az esetre fogalmaz meg, ha a szerződés fogyasztói szerződésnek minősül, vagyis fogyasztó és vállalkozás között jön létre. A fogyasztó javára külön jogokat megállapító rendelkezéseket tartalmaz a törvény mind a szerződések általános szabályai között: a tájékoztatási kötelezettséggel kapcsolatban, az általános szerződési feltételekre vonatkozó normáknál, a kellékszavatosságnál, az elállási jognál stb., mind bizonyos szerződéstípusok (zálogszerződés, garancia, kezesség stb.) körében. S végül alacsonyabb helytállási mércét állít fel a kódex ingyenes szerződések esetében.

A Ptk. kereskedelmi jogi alapállását jelzik az új szerződéstípusok. A Ptk. azokra a szerződésekre kíván diszpozitív szabályokat kínálni, amelyek a gyakorlatban kellő mértékben kikristályosodtak, és amelyek nem egyszerűen már meglévő szerződések elemeit vegyítő szerződéstípus-kombinációk, hanem más szerződésektől jól elkülöníthető tartalommal bírnak. Ebben a megközelítésben szabályozza a Ptk. a finanszírozási típusú szerződések között a faktoringot és a pénzügyi lízinget, továbbá azokat a szerződéseket, amelyek a gyártóktól és a szolgáltatások nyújtóitól a végső felhasználókhoz közvetítik az árukat és szolgáltatásokat: a közvetítői szerződést, a forgalmazási szerződést és jogbérleti szerződés elnevezés alatt a franchise-t. Fontos tartalmi többlet a bizalmi vagyonkezelési szerződés is. A választott kodifikációs felfogással áll összhangban a hitel- és számlaszerződések szabályainak átfogó felülvizsgálata és az itt szabályozott szerződéstípusok számának bővítése.

d) A Polgári Törvénykönyv – noha nem sarkalatos törvény – nem egy a törvények közül. Kiemelkedő jelentőségét az általa közvetlenül szabályozott életviszonyok fontossága, szerteágazó volta önmagában is mutatja. A kódex hatása ugyanakkor jóval túlmutat a közvetlenül szabályozási körébe vont viszonyokon, kisugárzik valamennyi polgári jogi normával rendezett vagy rendezhető kapcsolatra, éspedig függetlenül attól, hogy az adott norma kifejezetten háttér-jogszabályaként jelöli-e meg a törvénykönyvet vagy sem.

8. A kódex szerkezete

a) A törvénykönyv tartalmi határainak kiszélesítése mind mennyiségi, mind tartalmi okokból szükségessé teszi a szerkezeti egységek bővítését. A Ptk. ezért a normákat előbb Könyvekre tagolja. A könyveken belül a szerkezeti egységek (Rész, Cím, Fejezet) számozása újból kezdődik. A §-ok számozása a könyvekben szintén újrakezdődik, és az adott könyv sorszámára történő utalással egészül ki. A törvénykönyv élén – lényegét tekintve az 1959-es Ptk.-hoz hasonlóan – Bevezető rendelkezések foglalják össze a törvénykönyv célját és alapelveit, a részletes szabályokat tartalmazó könyvek után pedig a Záró rendelkezések találhatók. A Ptk. könyvei a következők:

Első Könyv: Bevezető rendelkezések

Második Könyv: Az ember mint jogalany

Harmadik Könyv: A jogi személy

Negyedik Könyv: Családjog

Ötödik Könyv: Dologi jog

Hatodik Könyv: Kötelmi jog

Hetedik Könyv: Öröklési jog

Nyolcadik Könyv: Záró rendelkezések.

b) A Ptk. – a magyar kodifikációs hagyományokat követve – nem alkot általános részt, mint néhány külföldi magánjogi kódex, köztük mindenekelőtt a német BGB. A normák ilyen tagolását az indokolhatná, hogy a több könyvben szerepet játszó intézmény szabályait kiemelve, önálló szerkezeti egységben helyezzük el. Így tesz a BGB a jogügylettel, amikor annak normáit, amelyek a kötelmi jogon kívül a dologi jogban, a családjogban és az öröklési jogban is szerepet kaphatnak, az általános részben foglalja össze. Szászy-Schwarz Gusztáv az első, 1900-ban közzétett átfogó magyar kódex-tervezet előkészítése során joggal mutatott azonban rá arra, hogy a jogügylet egy törvénykönyvben túlzott, nem hasznos absztrakció, hiszen a legfontosabb jogügylet a szerződés, amelynek szabályait célszerű a maguk helyén és nem elvontan, kiemelve meghatározni. (Az általános rész elhagyásának indokolása. In: A magyar általános Polgári Törvénykönyv tervezetét előkészítő állandó bizottság jegyzőkönyvei. Franklin-társulat, Budapest, 1897, 38–40. o.) Nem is szólva arról, hogy az öröklési jog legjelentősebb jogügyletére, a végrendeletre amúgy is külön rendelkezések vonatkoznak. Ezt a felfogást elfogadva valamennyi magyar törvénytervezet és az 1959-es Ptk. is lemondott egy, a jogügyletet középpontba állító általános rész megalkotásáról. [Az 1959-es Ptk. rendszeréhez lásd Világhy Miklós: A Magyar Népköztársaság Polgári Törvénykönyvének rendszeréről. Jogtudományi Közlöny, 1955/8. sz., 457–487. o. (481–483. o.)]

c) A Ptk. részben mégis új szerkezetben építi fel a kódex normarendszerét. E változtatások közül a leglényegesebb, hogy – a társasági anyagi jog integrálása miatt megnőtt szabályanyag elhelyezésére – önálló könyvben ad helyet a jogi személyekre vonatkozó rendelkezéseknek. A személyek így kettéválasztott joganyagát egy közös ponton: a személyhez fűződő jogok védelménél utaló szabállyal kellett összekapcsolni. A másik fontos változás, hogy a Ptk. kiemeli a szerződési jogból a valamennyi kötelemre vonatkozó jognyilatkozatot, a képviseletet, elévülést, a többalanyú kötelmeket, továbbá a kötelmek teljesítését rendező normákat, és azokat a Kötelmi jogi Könyv élén önálló Részben helyezi el. A jognyilatkozatokra megfogalmazott szabályok ráadásul – eltérő rendelkezés hiányában – nemcsak kötelmi jogi, hanem dologi jogi, családjogi és öröklési jogi jognyilatkozatokra is alkalmazhatók. Ez a szerkezeti megoldás nem problémátlan ugyan, de egyértelműen jelzi, hogy e kiemelt szabályok valamennyi kötelemre alkalmazandóak. Hasonló a helyzet a Harmadik Könyvben a jogi személyek közös szabályaival is: ezek jórészt a társasági jog normáiból általánosítva születtek, és elsősorban a gazdasági társaságok jogvitáiban jutnak majd szerephez, de azok megfelelően alkalmazhatóak a többi jogi személynél is. Az utolsó említést érdemlő szerkezeti változás az 1959-es Ptk.-val szemben az Ötödik Könyvet érinti. Ez a könyv „Tulajdonjog” helyett a „Dologi jog” Címet viseli, mivel a tulajdonjogra vonatkozó magánjogi normák mellett a hatályos jognál részletesebben szabályozza a birtokjogot és a korlátolt dologi jogokat. Ez utóbbiak között (tehát nem a kötelmi jogban, mint az 1959-es Ptk.-ban) vannak a zálogjogi szabályok is. Ez utóbbi változtatást elsősorban az indokolja, hogy a zálogjog koncepcionálisan új szabályozása őrzi ugyan a legfontosabb hitelbiztosíték kettős, dologi és kötelmi jogi természetét, de ma mégis sokkal inkább kell hangsúlyozni a dologi jogi jelleget, mint 1959-ben, amikor a kötelmi és a dologi adós szinte sohasem vált el egymástól. A Dologi Jogi Könyvben helyezi el a Ptk. az ingatlan-nyilvántartás legfontosabb anyagi jogi szabályait is.

9. A Ptk. fogalomalkotása és nyelve

a) A Ptk. azt a célt tűzi maga elé, hogy egyértelműen fogalmazza meg a normákat, amelyekből kétségek nélkül meg lehet állapítani a rendelkezés tartalmát. Ezt szolgálja az a törekvés, hogy a szabályok nyelve – tömörsége, műnyelvi szakszerűsége mellett – szabatos, világos és lehetőleg a nem szakember számára is érthető legyen. Ennek érdekében a Ptk. – ahol lehet – az egyszerű kifejezést részesíti előnyben a szokatlan vagy elvont megfogalmazással szemben. Természetesen ennek a törekvésnek határt szab a magánjog sajátos terminológiája és fogalomkészlete.

b) A törvény – az 1959-es Ptk.-hoz hasonlóan – nem tartalmaz tantételeket és tankönyvi fogalommeghatározásokat, hanem a normaalkotást helyezi előtérbe az elméleti konstrukciókkal szemben. A szerződéstípusok vagy a társasági formák esetében is normatív tartalmúak a definíciók, azaz a felek jogait és kötelezettségeit rögzítik. Az 1959-es Ptk. miniszteri indokolása is ezt a felfogást hangsúlyozta: „A törvénykönyv tényállásokat, rendelkezéseket és szankciókat tartalmazzon; egyes fogalmak megértését bízza a közfelfogásra, mások megmagyarázását, egyes tételek általánosítását, bizonyos összefüggések feltárását pedig hagyja meg a jogtudomány és a jogi oktatás tevékenysége körében. Ez [...] következik a törvények rendeltetéséből, de ugyanakkor hozzájárul a törvény egyszerűségéhez és mellőzhető absztrakcióktól való mentesítéséhez. Ennek megfelelően nem definiál [...] olyan fogalmakat, amelyeket [...] maga nem használ”. Mindennek nem mond ellent az, hogy a Ptk. – a magyar törvényalkotásban megszokottól eltérően – címeket ad az egyes §-oknak. Ezek a címek azonban nem meghatározások, hanem csak röviden, metaforaszerűen jelzik az adott § tartalmát.

A Ptk. az általa használt normatív fogalmakat jellemzően azok első előfordulásánál határozza meg. Ez a definíció az egész Ptk.-ra érvényes, hacsak a norma maga nem szűkíti le érvényességi körét, mint például a „termék” fogalmával kapcsolatban amiatt, hogy eltérő termékfogalmat alkalmaz a termékszavatosság és a forgalmazási szerződés vonatkozásában. A Záró rendelkezések között szerepel néhány további definíció. Ezek több esetben olyan fogalmakra vonatkoznak, amelyeknél a Ptk. tudatosan eltér a hatályos jogban érvényesülő fogalommeghatározásoktól. A Ptk. például a garancia és a kezesség szabályai kapcsán a „bank”, míg a bank- és hitelviszonyok körében a „pénzintézet” kifejezéseket használja, noha tudatában van annak, hogy a hitelintézetekről és a pénzügyi vállalkozásokról szóló 2013. évi CCXXXVII. törvény (a továbbiakban: Hpt.) meghatározza a pénzügyi intézmény, a hitelintézet és a pénzügyi vállalkozás fogalmát, míg a pénzintézet kifejezést egyáltalán nem alkalmazza. A Ptk. szükségesnek tartja mégis, hogy maga alkosson „saját” bankfogalmat. Ezzel kétségtelenül eltérés jön létre a jogrendszerben a fogalomhasználat tekintetben, viszont biztosítható, hogy a Ptk. rendelkezései az ágazati szabályok változásától függetlenül fennmaradhassanak. (Ilyen – indokoltan – eltérő fogalomhasználat egyébként eddig is volt a jogrendszerben; elég, ha csak a különböző törvények „hozzátartozó” fogalmát vetjük össze.)

c) Kerüli a Ptk. a kazuisztikát. Ehelyett – a társadalmi és gazdasági változásokat jobban követni képes és ezért rugalmasabb – kellően általánosító szabályokat alkot, anélkül, hogy nyitott normák (generálklauzulák) indokolatlanul nagyszámú alkalmazásával a jogbizonytalanság veszélyét idézné fel. Ennek megfelelően például napokban kifejezett határidőt a Ptk. csak ott határoz meg, ahol az elengedhetetlen. Minden egyéb esetben a „késedelem nélkül” történő eljárás követelményét írja elő, amely egy szükségszerűen merev határidő helyett lehetővé teszi az adott eset körülményeinek figyelembevételét, és az adott helyzetben általában elvárható eljárásmércéjének alkalmazását. Egy másik példát említve: a Ptk. elhagyja, és külön jogszabálynak engedi át a szomszédjogokra vonatkozó részletes szabályokat (lásd ezeket a szomszédjogok és a tulajdonjog korlátainak különös szabályairól szóló 2013. évi CLXXIV. törvényben). Az általánosítás szándékát tükrözi az is, hogy a törvény a szerződési jogi rendelkezések körében következetesen csak az általános szabályok között írja elő a valamennyi szerződésnél érvényesülő kötelezettségeket (pl. az együttműködési vagy a tájékoztatási kötelezettséget), és az egyes szerződéstípusoknál csak az esetleg szükséges eltérések jelennek meg.

d) A Ptk. a kötelmi jogi és a jogi személyre vonatkozó könyvekben – amelyekben jellemzően mind kógens, mind a felek számára eltérést engedő (diszpozitív) normák találhatók – egyértelművé teszi, hogy a diszpozitivitás-kógencia kérdése csupán a felek által meghatározható jogokat és kötelezettségeket szabályozó normák kapcsán vethető fel. Valamely jogintézmény lényegét (pl. az elévülés jogkövetkezményét vagy a kft. felelősségének korlátozott voltát) szabályozó norma kapcsán a normától való eltérés kérdése szóba sem jöhet.

e) A Ptk. csak ott alkalmaz utaló szabályokat, ahol ez a módszer szó szerinti ismétlések elkerülését teszi lehetővé, rövidítéssel jár, és ezt az előnyt nem rontja le a rendelkezés homályossága vagy kétértelműsége. Tudatosan kerüli a Ptk. az utalásoknál is azt a megoldást, hogy egyszerűen a megfelelő §-ra történjék a hivatkozás. Egy ilyen megoldás (amint a német BGB példája mutatja) nagyon megnehezíti a törvény kezelését. Ha a Ptk. nem egy nagyobb szabálycsoportra (pl. a fuvarozás kapcsán a vállalkozás szabályaira), hanem egy meghatározott konkrét rendelkezésre kíván utalni, akkor az utalás jellemzően a rendelkezés paragrafuscímére történik.

f) A Ptk. saját magát az „e törvény” kifejezéssel illeti; más törvényeket – névelő nélkül – „törvény” elnevezéssel említ. Tekintettel van ugyanakkor arra, hogy nem áll más törvények felett; nem tudja és nem is akarja megakadályozni, hogy rendelkezéseitől speciális magánjogi jogviszonyokat szabályozó törvény eltérjen, és alkotmányosan ilyen eltérésre felhatalmazást sem adhat. Ezért tudatosan nem utal más törvények eltérő rendelkezéseire. Ma kifejezetten félrevezetőek volnának az 1959-es Ptk. eredeti szövegében figyelemfelhívó, eligazítást jelentő, más törvény eltérő szabályozási lehetőségére utaló normák. A mai jogszabályáradatban nem biztosítható, hogy valamennyi kapcsolódó törvény eltérő rendelkezésére a kódexben felhívják a jogalkalmazók figyelmét. Különösen nem garantálható ez előre a Ptk. hatálybalépését követően megszülető, a Ptk.-ban foglalttól eltérő törvények tekintetében. Ez csak olyan nemkívánatos (és alig megvalósítható) módon volna elérhető, ha a jogalkotó minden egyes eltérő törvényi rendelkezés alkalmával módosítaná a Ptk.-t, és a megfelelő helyre beillesztené a „ha törvény eltérően nem rendelkezik” fordulatot. A Ptk. szükség esetén utal ugyanakkor arra, ha a saját főszabályától maga tartalmaz eltérést.

g) Az 1959-es Ptk. egységesíteni kívánta a szóhasználatot, egyértelművé téve például, hogy az „és” kötőszó konjunktivitást, a „vagy” kötőszó pedig alternativitást fejez ki, a „ha” feltételt, az „amennyiben” viszont nem feltételt, hanem arányosságot jelent. Az 1959-es Ptk. módosításai során a szóhasználat következetessége nem mindig érvényesült; ezt a Ptk. helyreállította.

2013. évi V. törvény a Polgári Törvénykönyvről

„Lapozz bele!” módban ezek az oldalak nem érhetőek el.

Kérjük, vásárolja meg a teljes elektronikus könyvet weboldalunkon.

This page is not available in preview mode.

Should you wish to access the complete text, please purchase the full version of this e-book at our webpage.