Copyright © Borsa Brown

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Barna Gergely

Szerkesztette: Kalocsai Judit

Korrektor: Hoppe Adrienn

Tördelés: NovaBook

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2016

www.alomgyar.com

ISBN: 978-615-5596-18-6

„A maffia tagságától legalább olyan nehéz megválni, mint a papi tisztségtől.
Aki elkötelezi magát, az egy életre kötelezi el magát!”

– Giovanni Falcone

„Kezemet nyújtom, kérlek, ismerj fel,
értsd meg, amit mondok, kérlek, fogadj el!
Ha nálam lesz egy kérdés,
nálad biztos lesz egy válasz;
ha választanod kell, kérlek,
engem válassz!”

– Kovács Ákos: Kezemet nyújtom

Előhang

Suzanne

Egy Cosa Nostra-tag felesége – ez vagyok én. És mégsem, mert titok minden. A múltam, a jelenem és a jövőm. Hallgatás a múltról, süketség a jelenre és vakság a jövőmet illetően. Hozzámentem egy férfihoz, aki az életet jelentette nekem, azonban el kellett menekülnöm tőle, mielőtt személyesen bemutatta volna nekem legjobb barátját, a halált.

Elszöktem a férfitól, akit szeretek.

Bujkálok a dühe, a szerelme és a bűnei elől… leginkább azonban a saját lelkiismeretem elől. El kell számolnom a múltammal, hiszen számos ember élete a szemem láttára tört derékba; a meggyilkoltakat már nem is említem. Ez nagyon nehéz még akkor is, ha nem okozói vagyunk a bajnak, csupán a szemtanúi. Mint amikor az ember lát egy halálos balesetet, de nem tehet semmit, hogy megmentse a sérülteket… Így voltam én is Massimo tetteivel, amelyeket végignéztem és átéltem. A pofonokat, a dühkitöréseket, a gyilkolást. Ezek mind eltemették a jövőnket is.

A szerelem nem válogat – a mondás az én esetemre kifejezetten jellemző. A józan eszem gyengének bizonyult a szerelmes szívem fölötti győzelemhez. Hiába láttam tisztán Massimo sötét oldalát, már késő volt: beleszerettem, menthetetlenül.

New York félelmetes és fojtogató. Túl nagy város ahhoz, hogy megnyugvásra leljek benne, és túl magasak az épületek ahhoz, hogy szabadnak érezzem itt magam. A fény ugyanolyan nehezen jut le az utcák szintjére, mint a szívembe. A nyüzsgő metropolisz tehát képtelen oltalmat nyújtani a nőnek, aki menekül a múltja elől… Bár én inkább az egész életem elől menekülök.

Elbújni egy férfi elől, akinek vágyunk a szerelmére, nem egyszerű. Hazudni kell az egész világnak, a feladatnak mégsem ez a legteljesíthetetlenebb része. A világnak ugyanis könnyű hazudni, csak magunknak nehéz.

Mintha Massimo egész lénye az ölésre lenne kitalálva… Gyilkol a tekintete, a szavai és a keze is. Bennem ugyanakkor felébreszti a szerelmet, a szenvedélyt és a rajongást.

Az érzéseim és az emlékeim rabságában senyvedek, s a börtönömből senki és semmi nem tud kiszabadítani, csupán egy ember: Massimo. A szívem mélyén tudom, mi az, amit nem kerülhetek el: egyszer a szemébe kell néznem! Egyszer át kell még ölelnünk egymást, egyszer túl kell lépnünk a múlton! Nem hiszem, hogy nekem nehezebb lesz, mint neki.

Azzal áltatom magam, hogy biztonságban vagyok, és a férfi – akinek a haragjától rettegek – nem is sejti, hol keressen. Legbelül viszont tudom, hogy ez nem így van. Massimo nem az a fajta ember, aki menekül és menekülni hagy. Biztosan tudja, hol bukkanhat rám – és csakis rajta múlik a döntés. Csakis rajta.

1. fejezet

Fájó múlt

Massimo

Úgy izzadok, ahogy életemben még soha. Apám meghúzza az italát, Adalbertóval egymásra nézünk, nem leszek nyugodtabb, mert ő is elkezdi tördelni a kezét. Erre már kisgyerekkoromban felfigyeltem. Adalberto a szívemnek legkedvesebb bátyám, leginkább ő jelenti az otthont szüleim mellett. Hányszor láttam őt kisfiúként is így a kezét tördelni, amikor rosszat tett… Bár most is valami nevetséges, gyerekes csíny fölött próbálnánk rendet rakni! Bár gyerek lehetnék, felelősség nélkül, szerelmi bánat nélkül, gyűlölet nélkül, amit leginkább magam iránt érzek…

– Ha egy percen belül nem jön ide, akkor magam sem tudom, mit teszek!

Apám hangja rekedtes, éppen anyámat várjuk. Tudom, hogy ő volt. Ő és Maria. Nem is tudom, melyik seb vérzik jobban a szívemben. Az, amit Suzanne ejtett, vagy az, amit anyám?

Kinyílik az ajtó, anyánk sétál be rajta, apámra szinte csak ráfintorog. Ahogy rám néz, elmosolyodik, és a kezét nyújtja. Meglendül az enyém is, ölelném és kérdezném, miért, de apám gyorsabb, az asztal túloldaláról ott terem, és feleségének esik.

– Van egy kis beszélnivalónk veled!

– Igen, rájöttem.

Anya felszegi a fejét, üvölt arcáról a dac. A legszívesebben és is üvöltenék, hogy fejezzék be, mert az én problémámat kezdem háttérbe szorítva érezni. Anyám zöld szeme kikerekedve szemlél, apámé meg csíkká szűkül.

– Massimo szeretne tőled kérdezni valamit.

– Akkor miért te beszélsz?

– Addig örülj, míg csak beszélek!

Adalberto is és én is közelebb lépünk, de anyánk hangosan felnevet, megsemmisítve ezzel apámat.

– Azt hiszed, félek tőled?

Hát persze. Ki más segített volna Suzannénak, ha nem az anyám? Ugyanilyen az én feleségem is, ilyen félelem nélküli, ilyen harcias és dühítő. Kínomban csaknem elröhögöm magam, mert arra gondolok, apámmal elég jól beválasztottunk mindketten. Igaz, anyám szicíliai és egész életében apám mellett volt, látszólag kitartott mellette jóban-rosszban, de most kimutatja a foga fehérjét. Nem tudom, hogy apámat sajnáljam és magamat lássam benne, vagy becsüljem és felnézzek anyámra.

Végül megszólalok.

– Te segítettél neki?

Anya az egész testével felém fordul, megfogja a karomat, amit mozdulatlanul tűrök. A szeme könnyel teli, tudom a választ. Csak azt akarom most már tudni, hogy miért.

– Miért?

– Nem akartam, hogy gyilkos legyél! Egyszer úgyis megölted volna… Túlságosan szeretted.

– Nem szerettem. Szeretem – javítom ki.

Apám kezd lenyugodni, újra az italt lötyköli a kezében, utálom, amiért közbeszól.

– Ugye tudod, kedvesem, hogy ez árulás?

Anya nem veszi figyelembe, csak engem néz, felhúzza a szemöldökét, úgy felel. Nem apának, hanem nekem.

– Ez nem árulás. Ez az igazi család. Megmentettem a fiamat.

– Nem, anya! Nem mentettél meg. Bele fogok pusztulni.

A kezével végigsimítja az arcomat, szeretnék neki most megnyílni. Elmondanám, hogy az ő fiacskája véglegesen felnőtt, hogy mennyire teli is van a szíve szerelemmel, gyűlölettel, bosszúval…

– Bele is kell, Massimo. Aztán jobb lesz. Ha az időt a barátoddá fogadod, akkor Suzanne túléli, és ezért hálás leszel nekem egyszer.

Sosem beszélt még így. A dühöm már el is párolgott, a lelkem mélyén érzem, hogy valóban így van. Én lezártnak is tekinteném a dolgot, de apám nem olyan vajszívű.

– Megmentetted azt a nőt, miközben a sajátjaid ellen fordultál? Miért nem hagytad, hogy megoldjuk mi? Én és Massimo…

– És hogyan, Gilberto? A te módszereiddel? – fordul apámhoz, a hangja olyan erős, hogy a szívem hevesebben kezd verni. Adalbertóra nézek, aki feljebb szegi a fejét. Ő állandóan úgy érezte gyerekkorában is, hogy döntenie kell, kit szeret jobban, apát vagy anyát, és ez most kiül az érett férfi arcára is. Ekkor jövök rá, hogy az elmúlt időszakban önző voltam. A családom minden tagja az én civódásom áldozatává vált, miközben én sajnáltam magamat.

– Gondolom, feltűnt nektek, hogy elég nagyfiú vagyok már! Többnyire megoldom a dolgaimat! – Mindkét szülőm rám néz, Adalberto meg hevesen bólogat, mintha őt kérdeztem volna. Anyához beszélek tovább. – Mariával tervelted ki, igaz? Valaki biztos segített neked abban az átkozott széfkódban. – Csak bólint válaszul, apám meg lecsap a helyzetre, és átveszi a szót.

– Eddig mindig mindenben mellettem voltál. Ebben is ki kellett volna a véleményemet kérned, végül is veszélyes lehet az a nő ránk nézve…

Anyám újra hangosan felnevet.

– Rád? Még Lucifer is fél tőled, Gilberto. Te is tudod, hogy az a lány, ha akarna, sem tudna neked ártani.

Kezd idegesíteni, hogy úgy beszélnek Suzannéról, mintha csupán egy pár napos ismeretség fűzné hozzánk. Nem esik le senkinek, hogy voltaképpen a feleségem?

Apám leteszi a poharát, és végigsimítja tökéletesre borotvált arcát. Mi, többiek tudjuk, hogy most jön a lényeg, ezért síri a csönd. Tisztában vagyok vele, hogy meg akarja büntetni anyámat, de fogalmam sincs, milyen büntetést találhat ki egy férfi a feleségének, akivel leélte csaknem az egész életét.

– Ha te Mariával ilyen jól kijössz, akkor mostantól sülve-főve vele lehetsz. Eltűnsz Palermóból! Siracusába mész. – Körbenéz, és a mi szemünkbe mondja tovább: – A fiaid pedig nagy ívben kerülni fognak téged, hiszen senki sem kíváncsi egy ilyen anyára.

– Apa… – szinte egyszerre nyögjük Adalbertóval, de egyszerre is hallgatunk el.

– Persze kaphatsz keményebb büntetést is… – fordul vissza anyánkhoz, de mi tudjuk, ez nekünk szól. Apám ultimátumot nyújt, a legrohadtabbat, ami csak létezhet. És mi tudjuk, anyával is akkor teszünk jót, ha nem ellenkezünk. Újra ez a szavak nélküli egyezség, ez a cinkosság, amit már gyerekkorunkban belénk nevelt. Már akkor lefektette az alapjait ennek a szeretetnek, ami nem tápláló, hanem pusztító. Csak annyi a különbség, hogy eddig családon belül nem használta.

Anyám ugyanúgy ismeri ezt a helyzetet, mint mi, ezért a lehető legszorosabban hozzám simul.

– Hagyd, Massimo! Én örülök, hogy nem leszek a közelében. Apád már nem az az ember, akibe én beleszerettem.

Apám bármennyire is fülel, nem hallja, mit mond anya, ezért visszasúgom:

– Ha akarsz, maradhatsz. Ugye tudod, hogy…

– Nem, Massimo. Nem akarok.

Hátrébb dől, teljesen eltakarja a feje apám arcát, így némán tátoghatom:

– Megyek hozzád!

Elmosolyodik, majd hosszan lehunyja a szemét.

Apám közelebb jön, ezért muszáj változtatnom a stílusomon.

– Tudni akarom, hol van!

– Nem tudom.

– Anya! Ennyivel tartozol.

Folyamatosan rázza a fejét, apám meg a pillanat törtrésze alatt vesz egy fordulatot, és kiviharzik a szobából. Érdekes, hogy utána sem nézünk, egyfajta megkönnyebbülést jelent a távozása. Adalberto is odajön, meg akarja ölelni anyát, de én nem engedem ki a karjaim közül.

– Anya! Hol van?

– Ígérd meg, hogy nem bántod!

Bátyám is rám néz, én meg őszintén felelek.

– Csak akkor állok elé, ha már képes leszek őt nem bántani.

Pillanatnyi csönd után anya megtörik.

– New York. New York volt a végcél…

Úgy csapom be az ajtót, hogy apám azonnal fölpattan. Ahogy elindulok felé, ő is megindul felém. Fogalmam sincs, miként tudunk megállni az utolsó pillanatban, mert a legszívesebben most felképelném őt.

– Az anyám! Meg ne próbáld őt elküldeni Siracusába, megértetted? Ne próbálj a szülőanyámmal zsarolni!

– Nyugodj meg, fiam! Riasztó vagy, amikor így tombolsz. Nem csoda, hogy elmenekült tőled az a nő!

– Mi a faszért csinálod ezt? Ezt csinálod a feleségeddel és a fiaiddal?

– Ez az én dolgom! Elvárom, hogy ugyanúgy ne szólj bele, mint ahogy én sem avatkozom bele, hogy mi lesz, ha rátalálsz Suzannéra!

– Mi lenne?

– Hát ez az, Massimo! Mi lesz?

Farkasszemet nézünk, tudom, mire kíváncsi.

– Sosem bántom többé. És jó, ha tudod, ha anyát valami sérelem éri, én leszek a legnagyobb árulód! Jöhetsz az egész Borelli-klánnal ellenem, az sem érdekel.

Olyan mosoly jelenik meg az arcán, amilyet csak ritkán látni. A szeme is fátyolossá válik, azt hiszem, apám a legnagyobb színész a világon. A vállamra teszi a kezét.

– A legjobb fiam vagy. Most sem csalódtam benned!

A fejem szinte előrebicsaklik az asztalra, nem is tudom, mi van bennem. Megkönnyebbülés vagy méreg, öröm vagy fájdalom? New York. Tehát ott van. Most már biztos. Nemcsak anyám mondta ezt, hanem az embereim is. Még fotó is van róla. És gyönyörű… Ugyanolyan gyönyörű, mint mindig is volt… Olyan helyet választott, ahol – úgy hiszi, valóban – elbújhat, persze nem tudhatta, hogy az a város is tele van Cosa Nostra-tagokkal.

– Figyeljék még?

Felnézek az emberemre, nem az a fajta, akivel megbeszélnék intim dolgokat. Csak Pietróban bízom, aki az egyik legjobb emberem, ő viszont most nincs itt, mert ő kapta a legbonyolultabb feladatot. Hónapok óta figyel, végre megtalálta Suzannét, bár hazugság lenne azt állítani, hogy nehéz volt. Sokáig mozgásban volt, így olykor szem elől vesztettük. Néha már szinte gondolatban büszkén megsimogattam az arcát, mint egy szülő a gyermekét az okosságáért.

De még ezek a cselek sem tudják előlem elrejteni.

– Majd beszélek Pietróval. Elmehetsz.

Kimegy az ajtón, nem is tudom, mi miatt fájjon jobban a fejem. Anyám miatt aggódhatok. Elárult engem, a fiát, túlzás lenne, ha azt mondanám, hogy már megemésztettem. Ebben az esetben nem a Cosa Nostráról van szó, hanem a család szűkebb értelméről. Tudta, hogy Suzanne nélkül megdöglök, mégis mindent megtett azért, hogy eltávolítsa a közelemből. Iszonyatos dühöt érzek iránta, de nemcsak én, hanem apám is, bár ő más miatt. Apám az egészet lázadásnak tekinti anyám részéről, és engedetlenségnek, én valami egészen másnak. Mégis még a különböző okok ellenére is mindketten árulónak tituláljuk. Én úgy érzem, az anya-fia kapcsolatunkat árulta el. Fura bennem ez az egész. Az anyám az egyik olyan ember, akit mindentől óvnék, de olykor meg azt érzem, hogy lakolnia kell azért, amit velem tett. Persze értem én a hozzáállását, de tudja ezt értékelni egy szerelmes ember? Az ő súgására azonnal New Yorkban kezdtünk kutatni, de Suzanne akkor repült el máshova. Várni kellett, míg visszatér, most úgy érzem, már nem veszítjük szem elől. De ez kevés. Mit ér az, hogy figyeljük, ha nem mehetek oda hozzá? Mert én még nem állhatok elé. Ha most tenném meg, megölném!

Suzanne

– Mi a baj? – Abbie egy igazi barát aggodalmával markol bele a karomba.

– Semmi.

– Tényleg? Itt ülsz a sötét szobában, és merengsz. Mást sem csinálsz, csak tipródsz! Ugye tudod, hogy ha valamit meg akarsz beszélni, akkor készen állok?

Abbie valóban nyílt szívvel fogadná a kitárulkozásomat. Vele lakom négy hónapja, közösen bérelünk egy lakást az Ötvenhetedik utcánál. New Yorkban nem egyszerű kis lakásokat találni; az USA-ban minden extra kiszerelésben kapható.

Abbie kedves lány, segítőkész, de nekem idegen maradt. Mégis egyedül csak rá támaszkodhatom igazán. Az a vajmi kevés, amit tud rólam, így is soknak számít. Ő is csak egy egyszerű nő, bonyolult emberi kapcsolatokkal. A két nővérével állandó harcban áll, az anyját pedig megveti, amiért az egy fiatalabb férfit szemelt ki magának, és a mának él. Neki nem mondtam, azonban számomra Abbie pontosan olyan karakternek tűnik, mint az anyja, akiről sokat mesél. Persze nem túl szép sztorikat. Csodálom őt az erejéért. Az együtt töltött hónapok alatt egyszer sem láttam komornak: még a legelkeserítőbb helyzetekben is lelket önt belém. Laza és vidám. Nőiesen öltözködik, de sosem hajlandó magas sarkút felvenni. Izmos testalkatát általában feszes nadrággal hangsúlyozza. A sport határozottan része az életének: megszállottként jár futni minden este egy közeli edzőterembe, ám engem egyszer sem sikerült még elrángatnia. Világosbarna haja Kleopátra-fazonra van vágva, hátul merészen felnyírva. Hatalmas fülbevalókat hord, amelyekkel sikerül kihangsúlyoznia vagány természetét.

– Szeretnék ma pihenni. Mi lenne, ha nem ezt a napot szemelnéd ki arra, hogy bármit is kiszedj belőlem? És ha kopognál, mielőtt rám rontasz a saját szobámban?

Kiviharzik a konyhába, hallom, hogy evéshez készülődik. A kintről beáradó utcazajt túlordítva szól vissza:

– Pedig ma biztos sikerülni fog! Hogy lehet, hogy téged kielégítenek ezek a napok?

– Mire gondolsz? – kiáltom vissza, miközben az ágyneműmet igazgatom.

– Arra, hogy itt ülünk a lakásban, és semmi értelmeset nem csinálunk. – Megjelenik, és odasétál hozzám. Úgy vetődik rá az ágyamra, mintha az övé lenne. Az ágynemű újra kusza lesz, ám én képtelen vagyok rá haragudni.

Valóban nem mozdulunk ki túl sokszor.

Egy tipikusan amerikainak mondható bérház harmadik emeletén lakunk. Tégla sorház sok ablakkal és a veszélyre figyelmeztető tűzlétrákkal. A lakás egyszerű, de kényelmes. Rendelkezik egy minden igényt kielégítő konyhával, melynek tökéletességét csak a sötétsége rontja. Az ablaka egy kisebb utcára néz, így esélyt ad a szemben lévő épületnek arra, hogy eltakarja előle a fényt. A nappali nagy, benne szürke ülőgarnitúrával, tévével és asztallal. Egyikünk sem népesítette be a teret otthonos holmikkal. Tartozik a lakáshoz két hálószoba is, amelyek szintén sötétek, viszont barátságosak. Az egyik az enyém, a másikat Abbie használja.

A hálómba vonulok vissza a legszívesebben. Ott csönd van és nyugalom – már amikor Abbie békén hagy –, amit New Yorkban nehéz megtalálni.

Egyszerű emberek vesznek körül. Ez az egyik, amit szeretek a mostani életemben. „A harmadik hazám” – így nevezem már az USA-t, azon belül is New Yorkot – szembetűnően különbözik a másik kettőtől. Életkedvében, külsőségeiben, a benne élőkkel együtt. Ebben a lüktető városban mindenféle náció fellelhető, ennek köszönhetően sohasem érzem azt, hogy kilógok a sorból.

Csak hát a titkaim… A titkaim Szicíliához kötnek, a szívem pedig Angliához.

Próbálok sokat dolgozni, ami irodai asszisztensként – miután sikerült munkát találnom – nem nehéz. Turistaként érkeztem, ami nagyjából igaz is volt: szökevény turista voltam. Az első időben ingáztam az országok között, azután lassacskán az USA biztos pontnak bizonyult az életemben. Mivel ide mindig visszatértem, elhatároztam, hogy maradok, és egyszerű életre rendezkedem be. Abbie-re egy hirdetésben akadtam rá, éppen az albérletébe keresett lakótársat, hogy megoszthassa vele a költségeket. Tulajdonképpen jó lakótársnak számít, mert ugyanúgy értékeli a magányt, mint én. Hetente egyszer-kétszer összeülünk a nappaliban, és megvitatjuk az élet nagy dolgait. A történetein mindig jókat derülök. Leginkább azt taglalja, hogy negyven év fölött egy nő miféle megbotránkoztató viselkedésre képes… Az anyját becsméreli így, noha szerintem ez neki nem tűnik fel. Én pedig hallgatom, és meghagyom őt abban a hitben, hogy a világ, amelyet ismer, a benne foglalt családjával együtt szívtelen. Irigylem, amiért nem ismer igazán kőszívű embereket.

Róluk tudnék mesélni…! Ő azonban sosem kérdez. Viccesen „titokzatos Suzi”-nak nevezett el. Nem jár messze a valóságtól. Igaz, kerítettem egy frappáns hazugságot egy angol családról, amely nem táplál irántam túl nagy szeretetet, de szerintem ezt sosem hitte el. Ma sem hiszi. Csak azért nyugodott bele ebbe a mesébe, mert úgy érezte, hogy így lelki társra találhat bennem. Két fiatal nő, családi gondok tömkelegével, férfi nélkül, egy közös albérletben. Ez igazán szoros kapocs.

Egyszóval, Abbie segített nekem munkát találni, és az ahhoz szükséges papírokat beszerezni, valamint belerázódni egy új világ folyamába.

Unhatja a titkolózásomat.

– Suzanne, ez így nem lesz jó! Az egész napot végigdolgozod, aztán itthon úgy viselkedsz, mint egy holdkóros. Ki a fene törte így össze a szívedet?

Nyitott könyv vagyok!

Pofátlan természetességgel nyúl a kis komódon heverő könyveimért. Úgy lapoz beléjük, mintha érdekelné, mit olvasok. Pedig nem így van. Abbie gyűlöli a könyveket, olykor még veszekszik is velem, amikor kint hagyom a nappaliban.

– Azt ne mondd, hogy ennyire rám van írva minden!

– Gondolom, nem véletlenül költöztél Londonból New Yorkba… Az azért nem kis távolság… Valaki nagyon megtépázhatta a szívedet. De nem menekülhetsz folyton… – visszahajítja a vaskos Háború és békét, majd a hátára pördül.

Abbie-nek sosem meséltem arról, hogy éltem Szicíliában. Ha megtettem volna, az azzal a kockázattal járt volna, hogy elkezdenek belőlem ömleni az érzelmek. Ő azt gondolja, igaz barátnők vagyunk, miközben én nem úgy tekintek rá. Mivel a lényeges dolgok a múltat jelentik, nem a jelent, Abbie valójában semmi érdemlegeset nem tud rólam. Kizárólag a tényeket ismeri: egy emberi roncs vagyok, szerelmek és barátok nélkül.

Az én egyedüllétem dacára a város teli van élettel. Manhattan a verőere, így jónak láttam, ha itt húzom meg magam. Nem futottam be karriert, de nem is vágyom rá. Két hónapja vettek fel egy orvosi műszereket forgalmazó céghez. A célom csupán annyi, hogy reggeltől estig dolgozhassak. Sikerül is: gyakorlatilag egy irodában élem a mindennapjaimat. Minden pluszmunkát elvállalok, és mivel New York legalább annyira pezseg éjjel, mint nappal, ez nem feltűnő. Az árusok folyton nyüzsögnek, az újságosbódék még a kereskedelmet is személytelenné teszik. Csak bedobsz egy kis aprót, és máris tiéd a napilap.

Abbie szemtelen pillantásának kereszttüzében belebújok egy fehér trikóba, amely nagyon vékony anyagból készült. Magamra rántom az egyik forrónadrágomat, és feltűzöm hosszú, szőke hajamat. Zuhanyozni készülök, de beszélgetőpartnerem nem veszi az adást.

– Szerintem el kéne mennünk szórakozni! Jöhetne velünk az a kolléganőd is… Janet! Egész jó fejnek tűnt a múltkor.

Janet egy munkatárs, semmi több. Mindössze egyszer jött el velünk a közeli pubba meginni valamit, ám kínszenvedés volt az együtt eltöltött idő. A lakótársam ezt másképp látja. Úgy látszik, neki szimpatikus, így pusztán a vállamat vonom meg válaszul, miközben bólogatom: – Ja, valóban jó fej!

Hirtelen felpattan, újra kivágtat a konyhába, sötétkék, túlméretezett pólója úgy lobog, mint Batman köpenye.

– Tudod, hogy nekem az nem menne! Nem vagyok olyan állapotban.

Nem felel rögtön, szöszmötölést hallok a konyhából: evőeszközökkel csörömpöl. Gyorsan rádobom az ágyneműmre az égővörös ágytakarót, hátha ebből megérti majd, hogy be szeretnék ágyazni.

Leülök az ajtó takarásában lévő kétszemélyes kanapéra, majd felrakom a lábaimat a szemben lévő kisszékre. A faggatózása gondolkodóba ejt.

– Hónapok óta nem vagy semmilyen állapotban! Úgy élsz, mint egy zombi. – Visszajön, váratlanul mellém vetődik egy tálcával a kezében, amelyen két szendvics van. Az egyiket a kezembe nyomja, aztán ellenszegülést nem tűrő hangon hozzáfűzi: – Ezt edd meg! Gyönyörű nő vagy, de ha így folytatod, egy deszka leszel. – Nem felelek semmit, beleharapok a sonkás szendvicsbe. Jólesik. – Szóval? Mi lenne, ha beszélgetnénk? – Abbie erőszakosba megy át.

– Az nem fog menni.

– Férfi tette ezt veled? – Nem szólalok meg, de bólintok. – Megcsalt? Elhagyott egy másik nőért?

– Igen.

A hangom olyan halk, hogy Abbie vérszemet kap. És rájön, hogy nem mondok igazat. Beleiszik a kólájába, majd félrehúzza a száját:

– Hát, te aztán tényleg nem vagy valami szószátyár! Szóval, nem csalt meg, és nem hagyott el egy másik nőért – tiltakozni próbálok, de felemeli a kezét, amivel megállít. – Elég pocsékul hazudsz.

Nagyon úgy néz ki, hogy pontot akar tenni a téma végére.

Gondolatban visszatáncolok ahhoz az igazsághoz, amelyet Abbie állapított meg. Szingliként sokkal többet kellett volna bulikba járnom, csakhogy ez egyszerűen nem megy. Vasárnaponként mindig rám tör az „én igenis élni akarok” érzés – ami egészen pontosan péntekig tart. Nem élem az egyedülállók klasszikus életét, nem szervezek magamnak programokat a barátnőimmel. Egyébként is kizárólag Janettel és Abbie-vel tartok fenn jó kapcsolatot, s velük is csupán annyira, hogy ne érezzem egyedül magam a bolygón. A közvetlenség barátságot szülne, a barátság őszinte kitárulkozást, nekem pedig hallgatnom kell.

Az az egyszeri alkalom is arról szólt, hogy figyeljek, nehogy sokat igyak, és kiszedjenek belőlem valamit. Egy idő után szerintem mindketten feladták, és elkönyveltek engem életunt, bezárkózott nőként. Talán ez is a valóság. Ők próbálták megédesíteni a savanyú hétköznapokat, de a citromot huzamos ideig kell cukorban áztatni ahhoz, hogy finom legyen… Ehhez viszont nem töltöttem velük elég időt.

Abbie tudja jól, hogy az efféle viselkedést csak valami egészen tragikus eset képes kihozni valakiből.

– Meghalt? – kérdezi halkan.

Ránézek, érzem, egy pillanatra azt hiszi, beletrafált.

– Nem, dehogy!

Én haltam meg! Belehaltam!

– Tudtad, hogy a legjobb gyógyír az, ami a fájdalmat is okozta?

– Mi?

– Ha egy pasi csinálta ezt veled, akkor keress egy másikat! És ne vedd túl komolyan! – Feláll, majd az ölébe pottyant morzsát a tálcára söpri. Pár szem a földre hull, de Abbie-t ez csöppet sem érdekli. Nem nevezhető alaposnak a tisztaságot illetően, a lakást is állandóan én takarítom, amit ő szinte észre sem vesz. Általában csak akkor néz körbe döbbent fejjel, amikor a nappaliból eltűnnek a ledobált szennyes rongyai.

– Mást sem teszek. Keresgélek – felelem a jó tanácsra.

Valóban ezt csinálom. Nő akartam maradni. Egy vonzó végzet asszonya, aki csupán magában bízhat. Valójában azonban én magam vagyok az, aki nem tudja, mire számíthat a saját egójával kapcsolatban. Szerelem? Nem. Az túl bonyolult lenne. A szívem egyébként is foglalt. Hazudnék, ha azt állítanám, hogy senkivel nem szűrtem össze a levet. A szexuális élményeim ugyanakkor említést sem érdemelnek. Mivel nem járok szórakozóhelyekre, így elég banálisnak mondható történetekbe sodródom. Hopp, egy orvos, akinek orvosi műszereket próbálok eladni; hopp, egy fiú a közértből, aki összeszedi az elhagyott almáimat; és hopp, egy férfi a cukrászdából, ahol épp a kedvenc muffinomért állok sorba. Őrült, örömöt nem okozó együttlétek. Massimo után én mindenkit laposnak és sekélyesnek érzek. Minden egyes aktusom hármasban zajlik, mert Massimo ott van az agyamban és a testemben. Az ő érintéseit érzem, az ő ajkát csókolom, az ő karját markolom. Illúziókba ringatom magam.

– Persze, de te az egyéjszakás kalandokon kívül semmire sem vagy nyitott – zökkent ki a gondolataimból.

– Ez nem igaz! Én nem egyéjszakás kalandokat keresek, csak egyszerűen mellétrafálok. Akikkel összejövök, azok semmilyenek.

Pontosan ez a helyzet. Maximalistaként keresem az embertömegben a legtökéletesebb példányt, és mindenkiben találok kivetnivalót. Túl romantikus! Túl közönséges! Túl gyors! Határozatlan! A külsőségeket már nem is említem. Massimo volt a legtökéletesebb férfi, akit valaha láttam. Minden hibájával együtt. Gyönyörű volt a magas, izmos teste, a hibátlan, kreol bőre, a hófehér fogai, az erőteljes, férfias vonásai, a tekintete, a gesztusai, a mimikája…!

Ébredj, Suzanne! Már megint rózsaszín köd borult az agyadra! Ne feledd, Massimo egy szimpla gyilkos!

– Jó, nem akartalak megbántani. Gondolhatod, hogy nem egy komoly kapcsolatot akarok rád erőltetni. Végül is, én is szingli vagyok… Csak bulizhatnál egy kicsit többet! – Újra bólintok, és kislisszanok a nappalin át a konyhába. Kezd terhessé válni a mindössze pár hónapja ismert lakótársam aggodalma. Nevetségesnek tűnik az erőszakossága, hiszen ő pontosan úgy él, mint én. Sosem esik szerelembe, és nincsenek kislányos álmai a jövőt illetően. – Vasárnap van, és mára sincs programod… – Megszállottan követ.

– Attól, hogy rám ragadsz, és nem hagysz békén, még nem fogok neked megnyílni!

Abbie arca kissé megnyúlik. Nem szándékosan sértem meg. Megsajnálom. Odamegyek az egyetlen falhoz, amely szabad a konyhában, felhúzom a rajta lévő, vészesen kicsinyke ablakot, ám mivel az utcának ezen a részén szeméttárolók vannak, nem friss levegő zúdul be rajta. Kinyitom a hatalmas hűtőnket, amely csaknem üres, és kiveszek belőle egy üveg jegesre hűtött vizet. Kitöltöm egy pohárba, majd szembefordulok Abbie-vel, és vallani kezdek:

– Igen. Tényleg egy férfi miatt vagyok ebben az állapotban. Egyszerűen nem illettünk össze. Sokkal fontosabb volt neki a… munkája, mint én.

A mondandóm után a jobb kezemmel meg kell támaszkodnom a munkapulton. Görcsösen rámarkolok a hideg anyagra, összeugrik a gyomrom. Massimo beférkőzik az elmémbe. Az ölelései már nem is az agyamban tekeredtek körém, hanem a testemen. Minden érintését valósnak érzem a bőrömön. Lecsapom a poharat, átsétálok a nappaliba, és leheveredem a kanapéra. Bekapcsolom a tévét, úgy gondolom, lezárhatjuk a kitárulkozást, de Abbie nem adja föl.

– Menedzserbetegségben szenvedett?

– Micsoda? Az mi?

– Hát, azt nem tudom… Gondolom, munkamániások.

Mindketten hatalmasat nevetünk. Az én mulatságom duplázódik, Massimo sok mindennek nevezhető, de menedzsernek…? Na jó! A munkamánia stimmel… Csak hát nem abban a formában, amire Abbie gondol.

Munkamánia! Ah! Cosa Nostra!

– Rossz volt vele a szex?

– Abbie! Nem! Nem volt vele rossz! Életem legcsodálatosabb… Szóval, nem, és kész.

– Tehát az ágyban jó volt – huncutul vigyorog rám.

Tényleg kezdek dühös lenni. Kedvelem Abbie-t, de arra azért képtelen vagyok, hogy a Massimóval való szexuális életemről fecsegjek vele. Az maga volt a felháborító, eget rengető, mindent szétégető erotika! A fejemben az a két szó, hogy „szex” és „Massimo”, nem is választható külön. Úgy olvad egybe, mint a testünk egy-egy forró ölelés alkalmával.

Hú, de melegem van!

– Megütött – szalad ki a számon.

Beszélgetőpartnerem meg sem lepődik, a tekintete elkalandozik, majd visszatér rám, s kérdez:

– Egyszer vagy rendszeresen?

Mit is mondhatnék? Hogy a markában voltam? Hogy egy gyilkos volt, akinek a kezétől rettegnem kellett? Hogy nem a pofonjaitól féltem, hanem a haláltól?

– Nem mindegy?

– Szerintem nem! – Hátradől a kanapén, és olyan átéléssel osztja az észt, mintha az anyám lenne. – Nem mindegy, hogy egyszer, véletlenül, egy kicsit pofon vágott, vagy halálra vert.

– Az utóbbi.

Nesze! Mit hittél? Nebáncsvirág vagyok?

Na, itt már igenis fészkelődni kezd Abbie a kanapén. Keresztbe fonja szálkás lábát, a póló egészen felcsúszik rajta. Beletúr a hajába, mintha tökéletes hatást akarna kelteni, azonban látszik a zavar az arcán. És az is, hogy még nem élt át hasonlót. Fogalma sincs, milyen az, ha egy erős férfi bántalmaz egy nőt. És a bántalmazás még enyhe kifejezés… Az arca már szinte csodálatot tükröz, ezért inkább a tévére kezdek figyelni.

– A nehezén már túl vagyunk – szalad ki belőle. – Akkor talán nem ártana elmesélned! Hidd el, megkönnyebbülnél.

– Nem, Abbie, nem könnyebbülnék meg! Sokkal rosszabb lenne, ha emlékeznék.

Hogy te mennyire álszent vagy, Suzanne! Minden egyes nap emlékezel!

– De miért bántott? Te csaltad meg? – Dühösen hozzávágok egy díszpárnát, amit ő viccesnek talál, s kacagva dob vissza. – Tudtam, te ledér nőszemély! Megcsaltad!

– Nem! – olyan hangosan és agresszíven kiáltok vissza, hogy rá sem ismerek a saját hangomra. Abbie meglepetésében levegőt sem vesz, a mosoly leolvad az arcáról. Az zakatol az agyamban, hogy mennyire szép nő. Mennyire tiszta, sártól mentes. Azért, mert nem látta még az érem másik oldalát. Tulajdonképpen irigylem őt, hogy ilyen egyszerűnek látja az életet. Nem is oly régen még nekem is hasonló dolgok fordultak volna meg a fejemben. Eszembe sem jutott volna a Cosa Nostra vagy a fegyverek, a kábítószerek és megannyi mocsokság. Már nagyon is bánom, hogy beleláttam abba a másik világba. – Ha megcsaltam volna, már rég a föld alatt lennék.

Felrémlik bennem Massimo féltékenysége. Fenyegető vadállattá tudott válni, amikor egy másik férfi sétált a képbe. Palermóban a szórakozóhelyen az a férfi… És Kevin meg Bill…

– Ó! Egy agresszív állat! Féltékeny volt? – tér magához a vallatóm.

– Abbie, nem mondhatok el neked semmit. Úgysincs értelme az egésznek. Mindent tudnod kéne ahhoz, hogy megérts. Bizonyos részek ismerete nélkül nem fogsz tisztán látni. Ne törd magad, mert nem beszélek! Nem beszélhetek!

– Még a nevét sem mondod ki! Te jó ég, híres ember?

Megdörzsölöm a homlokomat, mert magam sem tudom, hogy sírjak vagy nevessek.

– Nem híres, csak különleges.

Igen. Ez a jó szó rá. Mondhatnék még sok mindent Massimóról: agresszív, durva, kemény, gyengéd, férfias, vad… De csak a „különleges” vállalható.

Abbie kezd leereszteni, amiért én hálás vagyok. Kiveszi kezemből a távirányítót, és csatornát vált, egy rajzfilmnél áll meg, amit feszült figyelemmel vizslat. Aztán mégis tovább beszél.

– Akkor mivel szándékozol eltölteni a vasárnapodat?

– Főzök valamit. Aztán kialszom végre magam.

– Micsoda izgalom! – gúnyos a hangja.

Ledobja a távirányítót, feláll, és magamra hagy pár percre, ami emlékek sokaságát hívja elő belőlem. Annyi rossz élmény ért Massimo mellett, hogyan lehetséges, hogy ennek ellenére szívesen újraélném azt az időszakot? Az ember a legkülönösebb lény a világon. Még egy kutya is képes emlékezni arra, ha bántják. Én azonban most is képtelen vagyok a fájdalmakat előrébb sorolni az örömteli eseményeknél. Massimo számomra az élet. Önszántamból dobtam el magamtól, és a legrosszabb az, hogy mindezért nem is neki kell megbocsátanom, hanem magamnak.

Abbie bevágtat, lerúgja a papucsát, majd visszaül mellém.

– Ezért jöttél ilyen messzire, igaz? Nem voltál biztonságban Angliában! Az a szemét zaklatott téged, te pedig elmenekültél.

Rémület van az arcán, leeshetett neki, hogy a helyzetem cseppet sem volt mulatságos. A szemem a kezére téved, amellyel izgatottan babrálja a pólója alját, akár egy kislány.

– Igen – felelem.

Végül is, van benne némi igazság.

Egy darabig mindketten hallgatunk. Oldalra fordítom a fejem; az ablakon átragyog egy kósza napsugár: egy börtönbe zárt ember utolsó esélye a boldogságra. Még a napfény is Szicíliára emlékeztet. A sziget szépsége, Massimo szenvedélyessége…

Az ablak alja már fel van húzva, a város zaja egyre jobban zavar.

– Miért nem jelentetted fel?

Erre már igazán nem felelhetek. Mondjam meg, hogy Szicíliában kuszák az élet szálai? Hogy az említett férfi előbb szerzett volna tudomást az árulásomról, mint ahogy valaki is segített volna nekem?

Visszafordítom arcom, az asztal natúr faerezetébe merülök, elveszek a rajzolataiban.

Ugyanolyan kusza, mint az életem.

– Mert nem volt értelme. Úgyis új életet akartam kezdeni – mosolyt erőltetek az arcomra. – Nem bántam meg, hogy New Yorkba jöttem. Jól érzem itt magam – fordulok hozzá.

– Ja, azt látom! Otthon is így éltél?

Fékezhetetlenül tör fel belőlem egy ismeretlen nevetés. Abbie arca olyan szánalmat tükröz, hogy enyhítenem kell a helyzeten:

– Nem! Otthon nem így éltem! Azt inkább ne is akard tudni!

Abbie közelebb húzódik hozzám:

– Aha! Gondoltam. Látszik a szemeden.

– Mi?

– Te rosszlány voltál. Ezért vagy képtelen a szerelemre! Ezért használod a férfiakat. Mert ők is használtak téged! A sors az utadba küldött valami idióta bűnözőt, igaz?

Majdnem elájulok. Francescát látom magam előtt, aki valóban olyan lány volt. Emlékszem a hangjára és a szavaira, hogy miként ismerkedett meg Cesaréval, mit érzett Massimo iránt, és milyen életet élt, mielőtt találkozott volna azzal a férfival, aki felkarolta. Abbie lenéző grimasza arra késztet, hogy a védelmembe vegyek minden olyan nőt, aki ilyen életre kényszerül. Tiltakoznom kell.

– Szerinted én prostinak nézek ki? Azt látod a szememen?

– Nem, Suzanne. A hiányt látom. A szíved ürességét.

Igaza van. A szívemben nincs érzelem, ha a fájdalmat leszámítjuk. Megrökönyödést erőltetek az arcomra, elkeserítő, hogy ennek a nőnek mellettem ez egyáltalán megfordul a fejében.

– Abbie, szerintem hagyjuk abba – határozottan beszélek, miközben felállok. Sértődöttségem átveszi felettem a hatalmat. – Amit elmondhattam, azt megbeszéltük. Ha szükségét érzem, majd dumálunk.

Kisétálva a nappaliból, a bejárati ajtó felé veszem az irányt, amely egyenesen a nappaliba nyílik. Az egyik irányban van Abbie hálója, a másikban az enyém. Elhaladok a nagy, fehér bejárat előtt, és bevágtatok a szobámba. Becsapom az ajtaját, pedig nem haragszom Abbie-re: magamra vagyok dühös, mint már annyiszor. És Massimóra is.

Mit keresek én itt? Miért nem tart a karjaiban? Miért ezt osztotta nekem az élet?

Kinyitom az ablakot, és veszélyesen előredőlve szippantok egyet a frissnek éppenséggel nem nevezhető levegőből. Amikor megnyugszom, az embereket veszem górcső alá. Azt érzem, hogy ebben a zord világban sokan teszik fel maguknak ugyanazt a kérdést, amit én.

A könyv mágikus eszköz. Az író a bűvész, a toll pedig a varázspálca. A jó „bűvész” magán tudja tartani a figyelmet, és az olvasó reméli, hogy még sokáig a bűvkörében maradhat.

A 2012-ben alapított Álomgyár Kiadó ezeket a bűvészeket keresi. Azokat, akik fantáziájukkal olyan helyekre merészkednek, ahová mások nem képesek. Akik le merik írni, amit a többiek nem, és ezt világgá is akarják kürtölni.

Az Álomgyár írókat keres, nekik segít írásaik könyvvé formálásában, kiadásában, terjesztésében.

Bárki jelentkezhet kéziratával, és együtt megtaláljuk az utat, amely a könyvespolcokhoz vezet!

konyvetirok@alomgyar.com