NYERGES ANDRÁS

MAKÓ SZOMSZÉDJA JERUZSÁLEM

(1993–2013)

Történelem, politika, sajtó, irodalom

Virágmandula Kft. / Kronosz Kiadó

Pécs, 2014

Készült a szerző 75. születésnapjára

Jelen digitális könyv a Kronosz Kiadó gondozásában 2014-ben megjelent kötet változatlan kiadása.

www.digitalpaper.hu

Kiadja a Virágmandula Kft.

Felelős kiadó: a kft. ügyvezetője

Pécs, 2014

ePub ISBN 978-615-5497-14-8

© Nyerges András

© Virágmandula Kft.

Tartalom

A MÚLT LEHELETE

PLÁTÓ, MUNDÉRBAN

AZ 1966-OS ÉV

A GOROMBASÁG ESZTÉTIKÁJA ÉS ETIKÁJA

NOTA BENE : A MÚLT LEHELETE VAGY A JELEN BŰZE

A JÓZSEF ATTILA-RECEPCIÓ LAPPANGÓ ADALÉKAI

1939 A RADNÓTI-NAPLÓBAN

SZENNYEZETT HAJSZÁLCSÖVEK

A FŰEVÉS JOGRENDJE

A MAGYAR TROCKIJ-KÉP

ARANY–FEKETE–FEHÉR REDIVIVUS?

PROHÁSZKA ÉS A KERESZTÉNYI SZERETET

MAGYAR JÖVŐ, KILÓRA

NOTA BENE: MEG KELL VÉDENEM PROHÁSZKÁT

GOGA ÉS A TÖRVÉNYESSÉG HAMISSÁGA

RAGADÓS PÉLDÁK, ODA-VISSZA

A FŰEVÉS JOGRENDJE MEG A PARTIZÁNOK

A SZÍVÓS NAIVSÁG

USZÍTÁS, KÖVETKEZMÉNNYEL

PIRANDELLO ÉS A JOGRENDI LÁRMA

HA A DEMOKRÁCIA OLYAN OSTOBA

A HÚSZAS ÉVEK SZÍVÓS NAIVSÁGA

NOTA BENE: ÉRTELMISÉG, FŰRÉSSZEL

MAKÓ SZOMSZÉDJA JERUZSÁLEM

EURÓPA ÚGYSE HAGYNÁ

ANTIFASIZMUS MINT NÉPELLENES, BETEG TENYÉSZET

A POLITIKAI HÍNÁR

ROMAIN ROLLAND ÉS A BALOLDALI SOKK

NOTA BENE: ROSTA, BALOLDALIAKNAK

SZAVAK, MINT A GÁZKAMRA

A DEMAGÓGIA SOSEM SZENTIMENTÁLIS

A BARBÁRSÁG JÉGHIDEG KÉJENCEI

ÉLUARD, AVAGY A POLITIKAI HÍNÁR ELTAKARÍTÁSA

KINEK KELL MALRAUX AVAGY A BALOLDAL SZÍNVAKSÁGA

ÉS MÉGIS…

HEINE ÉS A GONDOLATCSŐCSELÉK

AEGIDIUSOK, ZÁSZLÓ NÉLKÜL

NOTA BENE: ALEMBEREK VILÁGA

A HEINEI DILEMMA

NÉVMUTATÓ

1939 A RADNÓTI-NAPLÓBAN

Radnóti Miklós Naplója annyiszor hoz izgalomba-indulatba, ahányszor előveszem. Izgalomba: mert számos versének keletkezését úgy leshetjük meg, mintha a költő válla fölött belepillantanánk a műbe, miközben az még formálódik. Indulatba: mert húsz éve zavar (1989-ben jelent meg), hogy számos, fontos vonatkozása a jegyzetek hiányos, felületes volta miatt megfejtetlen maradt, vagy konkrétumok helyett lapos közhelyekkel fizetik ki az olvasót. Számomra ez azt üzeni, hogy úgy kezelik Radnótit, mintha több száz évvel ezelőtt élt volna, s napi örömeit-problémáit, kapcsolatrendszerét, a környező világ eseményeit már szinte lehetetlen volna rekonstruálni. Bevallom, engem ez személyes sérelemként érint, hiszen a költőt ezzel a megközelítéssel majdnem-kortársból irodalmi relikviává fokozzák le, pedig Radnóti, ha el nem pusztítják, még 1945-ben is csak harminchat éves lett volna, akihez (bevallom, kamaszként néha eljátszottam a gondolattal), pályakezdő költő koromban el is mehettem volna tanácsot kérni, érdemes-e folytatnom az írást, vagy jobb, ha abbahagyom? Fiktív ismeretségünkről még képzelődni is jólesett, hiszen a magam tizenhét éve és Radnóti negyvennyolca között nem éreztem áthidalhatatlan szakadékot, s az érzést, hogy ő is fiatal, csak erősítette az a tény, hogy a halálát mások, nálam idősebbek sem akarták tudomásul venni. Az irodalom veszteségeit soroló hiánylistákon a neve 1946 augusztusáig nem szerepelt, annyira képtelenségnek tűnt, hogy ne térne vissza. Erről tanúskodik egy (később betiltott) könyvészeti unikum is, amit a Radnóti-recepció nyilvánvalóan nem ismer, hiszen nem hivatkozik rá. A Kivel mi történt? című Riportlexikon a sorsforduló szereplőiről és vértanúiról című kötetről beszélek, melyben 1945 után először írták le Radnóti nevét. Tudományos szempontból ez a pár sor szinte értékelhetetlen, de az adja a báját, ami a gyöngéje is: csak olyasmit tartalmaz, amit a háborút követő első hetekben, telefon, posta, s egyáltalán, megbízható hírközlési eszközök híján a szóbeszéd, a kortársak találgatása, a barátok reménykedése avatott lexikonadattá. Az anyaggyűjtés lezárásának dátuma is szenzáció, mert napra pontosan tudhatjuk belőle, hogy a könyvben mi van összegyűjtve: az, amit a háború túlélői 1945. április 27-én gondoltak arról, kik a vétkesek, és kik jelentenek olyan értéket, hogy sorsukért egy országnyi közösség izgul. Maga a tény, hogy Radnóti Miklós szerepel a névsorban, bizonyítja: nem a túlzott magabiztosság jele volt, és nem is önáltatás, amit 1942. május 17-i, Komlós Aladárnak címzett levelében írt: „Az én nemzetem nem kiabál le a könyvespolcról, hogy mars büdös zsidó”. Ő gondolkodott jól, amikor nem azonosította a nemzetet a nemzetiszocializmust félig vagy teljesen magáévá tevő kurzussal, hiszen őt, fiatal kora és költő volta ellenére az igazi, a másik nemzet már a negyvenes évek elejétől számon tartotta, és úgy vélte, a jövő minősége például a Radnóti Miklósok lététől függ. A riportlexikon két mondata így hangzik: „Radnóti Miklós írót egyik munkásszázaddal elvitték a fővárosból. Több hónapja nem adott életjelt magáról”. A szócikk szerzője tehát magától értetődőnek tartotta, hogy él és előbb-utóbb életjelet is adni fog.

Én pedig azt gondolom, ma is érdemes Radnótihoz úgy közelíteni, mint majdnem-élő, majdnem-kortárs alkotóhoz, akinek a Naplója – a benne található utalásokkal együtt – megfejthető, kibogozható, föltárható forrás. Ez a versek mögöttes világa, nem árt tehát tudnunk, hogy például a költő mindenen eluralkodó szorongása milyen, korántsem képzelt, hanem valóságos körülményekből táplálkozott, s a képeit átitató reménytelenségben olykor nagyon is hétköznapi események szublimálódtak – sok-sok áttételen át – verssé. Még csak hetven évvel vagyunk túl 1939-en, tehetnénk kísérletet az erre az évre vonatkozó bejegyzések tisztázására, hátha ettől is tisztábbá válnak a portrénak a centenáriumi áhitat által kissé elmaszatolt kontúrjai.

Az 1939 első feléről a Napló egyetlen szót sem tartalmaz, pedig ami 1939. január 1. és július 8. (az első feljegyzés dátuma) között történik, sorsdöntő fontosságú. 1939. május 5-én, éppen Radnóti 30. születésnapján lép életbe az ún. második zsidótörvény, amely nemcsak egzisztenciális fenyegetést jelent számára, de magyarságának kétségbevonásával moralitásában is megsérti. Május végén arat elsöprő választási győzelmet a jobb- és szélsőjobboldal, kezdetét veszi az értelmiség nagy részének másodrendű állampolgárrá degradálása. Mindez egyetlen pillanatra sem kikapcsolható módon folyamatosan jelen van a Naplóban, akkor is, ha Radnóti éppen nem beszél róla.

A párizsi úton keletkezett feljegyzések közül egyszercsak kikapja a szemem (e kötet vége felé majd kiderül, miért), ezt a mondatot: „a Deux Magotsban kávézunk. Pierre (Robin) Malraux Espoirját dícséri”. Párizs (közvetlenül a háború kitörése előtt), még valóságos idill, de a hazaérkező már egy felfordult világba csöppen. Radnóti 1939. augusztus 14-én, a Szabadság kávéházban lát neki az újságolvasásnak s azt észleli, hogy míg távol volt, nemcsak megszüntettek, de alapítottak is lapokat. „Új napilap, Pesti Magyar Hírlap, főszerkesztő Szvatkó Pál.” Éppen két hetes ez az orgánum, mely számról-számra hirdette, hogy (a később háborús bűnösként kivégzett) Jaross Andor szellemében kíván működni. Ez természetes is volt, hiszen Jarossnak a cseh demokráciából Magyarországra menekülő, Hitler-párti újságíróbarátai kedvéért hozták létre a PMH-t, hogy addig is, míg megtalálják helyüket a gleichsaltolt anyaországi sajtóban, legyen hol hirdetniük eszméiket. Szvatkó a bizalmat 1939 tavaszától az Új Magyarságba írt, Rajniss Ferenc és Milotay István opuszaihoz méltó cikkekkel szolgálta meg, és a PMH 1939. november 18-i megszűnése után az árjásított ex Est-lap: a Magyarország főszerkesztője lett. Radnóti az irodalommal foglalkozó írásokon méri le, miféle orgánumot tart a kezében, és rögtön gyanúsnak is találja Vass László ömlengését Hankiss János Tormay Cecile-ről írt könyvéről, csakúgy, mint Vass denunciáns támadását a Párizsba emigrált baloldali írók ellen. (Mellesleg Vass László is, Radnóti is – bár ellenkező előjellel – jól érzett rá arra, hogy az év hátralévő részében a párizsi emigráció besározása a jobboldali sajtó egyik fő témája lesz. Csak egyetlen – kiragadott – példa a sok közül: novemberben az Új Magyarság valóságos kampányt indít ellenük, Önkéntes és önkéntelen pesti emigránsok mulatozása Párizsban címmel közöl leleplezést, egy levélíró pedig amiatt háborog, hogy „mintha az egész fölött ott lengene már a Párizsban élő emigránsfőnök, Károlyi Mihály szelleme”.) Radnóti egyetlen, gyilkosan pontos, önmagán túlmutató megjegyzéssel intézi el ezt az irányt: „a hazugság úgy üt ki a stíluson, mint bőrön a fekély”.

„Önkínzás ez a hétfő reggeli újságolvasás” – jegyzi fel augusztus 21-én. Ez a nap szinte eszenciája az elkövetkező hetek-hónapok összes valamirevaló konfliktusának. Könyvtárba menet véletlenül keresztezi Erdélyi József útját, akinek már a megpillantása is erős indulatot vált ki belőle. „Nem hiszem el, hogy nagy költő” – írja s ezzel mintegy visszautal a két évvel korábbi vitára, melyben Erdélyi vérvádas verse kapcsán a baloldal megosztottá vált. Akadtak ugyanis, akik a Sólymosi Eszter alkotójának költő voltát is tagadták, mások – köztük az ő legjobb barátja, Bálint György –, a népfrontos gondolatot féltve azzal érveltek, hogy egyetlen vers, ha még oly gyalázatos is, nem annullálhat egy egész költői pályát. Ha az idő megáll 1937-ben, igazuk is lett volna, de Erdélyi 1937 után sokszorosan gondoskodott róla, hogy ne lehessen igazuk. Az Erdélyi-apologeták azóta is az „egyetlen kisiklás” érvét hajtogatják, holott a Sólymosi Eszter után még nyolc évig tömegével közölt habzó szájú, uszító verseket, ami természetes is, hiszen közben nyilas pártaktivista lett, amint ezzel versben is eldicsekedett: „Nyilas Jóska az én nevem / nyilaskereszt a mellemen / Egyszerre csak „Harc! Kitartás!” / köszön rám egy kopott munkás” / „Harc! Kitartás!” – mondom vissza / s hazám lesz a pesti utca”. Hogy tudna az Erdélyi-kérdés nyugvópontra jutni, ha azok, akik 1937-ben a tárgyilagosságból szinte sportot űzve védelmezték, még 1939 során is elfelejtették korrigálni a vele kapcsolatos tévedésüket? Radnótira irritálóan hat a nyilas propaganda minden megnyilvánulása, borzongva jegyzi fel például szeptember 17-én, hogy a budakeszi autóbuszon valaki „a Májzler lapját, a Pesti Újságot” olvassa. Nem elég erről annyit írni, hogy az illető „valójában Maróthy-Meizler Károly nyilas politikus”, azt is hozzá kellene tenni, hogy Radnóti miről jegyezhette meg a nevét: ő volt az, aki 1938. december 19-én, a második zsidótörvény vitájában kijelentette: „Nem akarunk semmi humanitást látni!” „Májzler” lapja október 13-án, abból az alkalomból, hogy Erdélyinek irodalmi estje lesz a Zeneakadémián, a költő nyilatkozatát közli, miszerint „húsz év óta nem volt olyan zsidó költő, akinek irodalmi estje ne lett volna Budapesten. Nekem nem volt.” Radnóti tudhatta, hogy ez kézből kontrázható hazugság, hiszen az 1936. február 25-i irodalmi esten – ez ma már szinte hihetetlenül hangzik – , egyazon műsorban olvasott fel verseiből Bálint György, Szabó Lőrinc, Erdélyi József, Fodor József és Kárpáti Aurél. Október 29-én a Pesti Újság arról számol be, hogy „Erdélyit ünnepelte az új magyar fiatalság”, s a cikkben ott a Radnótit dühítő szófordulat is: „megjelent maga a nagy költő!”

Naplóírónk augusztus 24-én arról értesül, hogy a szegedi évekből való jóbarátja, Gáspár Zoltán az ő „Szép Szóról tett megjegyzései miatt” többé nem vesz részt a Szegedi Fiatalok Művészi Kollégiumának találkozóin. Gáspárnak szóló s a Naplóba bemásolt levele egy fájdalmas meghasonlás dokumentuma, de elemzésétől a Radnóti-recepció tartózkodik, mert hátterének ismeretében kevésbé igazolhatná Radnóti álláspontját. A konfliktus a népi-urbánus vitában gyökeredzik, melyről ma úgy szokás beszélni, mintha az élet megállt volna 1937-ben s a népi írók egy része 1938 után nem mutatott volna (elvben és gyakorlatban) közeledést a völkisch teóriákhoz, nem fogadta volna magától értetődő helyzetként, hogy a faji kirekesztés jóvoltából egyedül maradt az irodalmi porondon. A folyamatot, mely ebbe torkollott, már az is jelezte, amikor a Válasz szerkesztője ellenségként kezelve a Szép Szót, megtiltotta, hogy az ő szerzőik ott is publikáljanak. Radnóti (és az Illyés Gyulába szinte belepistult Vas István) a Szép Szót vádolta az irodalmi háborúság kiélezésével, s a maguk részéről a Választ választották, noha költői habitusuk, világnézeti irányultságuk, és József Attila példája egyaránt arra predesztinálta őket, hogy a Szép Szó köréhez tartozzanak – ellene csak néhány privát sérelem szólt. Fura módon az sem módosította Radnóti álláspontját, hogy a Kelet Népe 1938. decemberi számában megjelent egy Fejtő Ferencet nyíltan denunciáló cikkecske, amely leszögezte, hogy „a Fejtő-Fischl típusnak mielőbb pusztulnia kell a magyar életből”, és nem mulasztotta el hangsúlyozni, hogy akiről szó van, az „továbbra is a Szép Szó szerkesztője”. Radnótit, sajnálatos módon, ez sem késztette arra, hogy felülvizsgálja álláspontját, számára továbbra is az az „irodalompolitikai vonal” volt „ellenszenves és kártékony”, melyet a Szép Szó s annak egyik szellemi irányítója, az enciklopédikus tudású Gáspár Zoltán képviselt. Gáspár ugyanis a demokrácia védelmében semmiféle kompromisszumot nem tartott lehetségesnek a nemzetiszocialista eszmékkel, még akkor sem, ha azokkal átmenetileg tehetséges népi írók fertőzödtek meg. Amikor bátor szociográfiáikért bíróság vegzálta őket, a Szép Szó magától értetődően szolidaritást vállalt velük, de múltbeli érdemeik miatt utóbb nem volt hajlandó tévedéseikről, megingásaikról, a hatalommal való kokettálásukról hallgatni. A konfliktus attól jutott el a szakításig, hogy Radnóti a Gáspárral azonos nézeteket valló K. Havas Géza emberi méltóságának megsértését is igazolhatónak látta. K. H. G.-t előbb Vas István a nyilvánosság előtt „lepoloskázta”, Radnóti pedig (ő maga írja le a Naplóban) vele szemben szintén „elragadtatta magát”, s még két évvel később is képes amiatt háborogni, hogy K.H.G. megjelent Füst Milán lakásán, egy összejövetelen. (Mellesleg: a Radnóti által is rajongva tisztelt Füst Milán IV. Henrikje első felvonásának közlését a Szép Szóban éppen K. Havas intézte el, s utóbb szép, méltató cikket is írt a visszhangtalanságtól szenvedő Füst művéről a Népszavába – tehát már csak ezért is megérdemelt volna némi méltányosságot.) Gáspár Zoltán számára magától értetődő volt, hogy K. Havas Géza kiközösítése árán nem ápolja tovább a barátságot, annál is inkább, mivel Radnóti a K. H. G. iránti gyűlöletet kiterjesztette a Szép Szóra, mint orgánumra is (még 1941. február 7-én is mint „nekem különösen ellenszenves” folyóiratról emlékezett meg róla).

NÉVMUTATÓ

(A kötetben előforduló személynevek listája)

Abetz, Otto

Aczél György

Aczél Tamás

Ács Károly

Ady Endre

Ambrus Zoltán

Andresen, Ludwig von

Antal Gábor

Antall József

Antonescu, Ion

Apponyi Albert

Aragon, Louis

Arco-Valley, Anton

Arendt, Hannah

Árvai József

Asbóth János

Aymé, Marcel

Bábel Balázs

Babits Mihály

Bacsó Béla

Bainville, Jacques

Bajcsy-Zsilinszky Endre

Bajomi Lázár Endre

Balbo, Italo

Baldwin, Stanley

Bálint György

Bálint Sándor

Balogh Sándor

Balzac, Honoré de

Bangha Béla

Bányász Rezső

Baranyai Lipót

Barbusse, Henri

Bardéche, Maurice

Barsi Dénes

Baumann, Nyikolaj Ernesztovics

Beauvoir, Simone de

Becquart, Henri

Békeffi László

Béládi Miklós

Belgiojoso, Trivulzió Cristina

Bella István

Bellessort, André

Benda, Julien

Benedek Elek

Benedek Marcell

Berend T. Iván

Bernolák Nándor

Bernstein, Edouard

Bethlen István

Bettauer, Hugo

Bibó István

Bismarck, Otto Eduard Leopold von

Bloch, Jean Richard

Blum, Léon

Bokor László

Boldizsár Iván

Botka Ferenc

Bourdeaux, Henri

Bourdet, Claude

Boutang, Pierre

Bölöni György

Brandys, Kazimierz

Brasillach, Robert

Braun Róbert

Brecht, Bertold

Brentano, Bernhard

Breton, André

Briand, Aristide

Brinion

Bronnen, Arnolt

Brüning, Heinrich

Budaházy György

Buharin, Nyikolaj

Burckhardt, Jakob

„Buzogány Botond”

Campe, Julius

Camus, Albert

Carbuccia, Horace de

Carlyle, Thomas

Castelot, René

Céline, Louis Ferdinand

Chamberlain, Neville

Chateaubriand, Alphonse de

Chiappe, Jean

Claudel, Paul

Codreanu, Corneliu Zelea

Colette, Sidonie Gabrielle

Courtade, Pierre

Czakó Elemér

Czibor János

Cs. Szabó László

Csáki alezredes

Csáky István

Csang Kai-sek

Csapó István

Csatlós János

Csehi Ferenc

Csendes Károly

Cserépfalvi Imre

Cseres Tibor

Cserhalmi Imre

Csernoch János

Csikós-Nagy Béla

Csokonai Vitéz Mihály

Csoóri Sándor

Csuka Zoltán

Csurka István

Dacier, Michel

Daix, Pierre

Daladier, Edouard

Danyiel, Alexandr

Darvas József

Daudet, Léon

Dayka Gábor

De Gaulle, Charles

De la Rocque, Francois

Deme László

Demény Pál

Déry Tibor

Desnos, Robert

Dewey, John

Dézsi Lajos

Dimitrov, Georgi

Diószegi András

Dobossy László

Dosztojevszkij, Fjodor

Dövényi Nagy Lajos

Dreyfus, Alfred

Drieu La Rochelle, Pierre

Dubrovin, Alexander

Duhamel, Georges

Duka Zólyomi Norbert

Dumini, Amerigo

Dücső Jánosné

E. Fehér Pál

Ehrhardt, Herman

Eisner, Kurt

Eliot, Thomas Sterne

Éluard, Paul

Endre László

Engels, Friedrich

Erdei Ferenc

Erdélyi Jőzsef

Erdős Iván

Erényi Gusztáv

Erzberger, Matthias

Ewers, Hanns Heiunrich

Fábián Gyula

Fabre–Luce, Alfred

Fábry Zoltán

Fagyejev, Alexander

Fajon, Etienne

Faludy György

Faragó Bálint (álnév)

Faragó László

Farkas Geiza

Faulkner, William

Fehér Lajos

Féja Géza

Fejtő Ferenc

Fekete Gyula

Feldman, Valentin

Feleky Géza

Fenyő Miksa

Ferenc József

Fernandez, Ramon

Feuchtwanger, Lion

Fiala Ferenc

Flandin, Pierre Etienne

Fodor István

Fodor József

Foulon, Francois Joseph

Franco, Francisco

Frank, Bruno

Freisler, Roland

Freud, Sigmund

Friderikusz Sándor

Füst Milán

Füzes György

Gábor Andor

Galambos cukrász

Gallicus lásd Mikes Imre

Gamelin, Maurice

Garai Gábor

Gárdonyi Géza

Gareis, Karl

Gáspár Zoltán

Gellért Vilmos

Gereblyés László

Gergely Győző

Ghéon, Henri

Gide, André

Giono, Jean

Giral, José

Goda Gábor

Goebbels, Joseph

Goethe, Johann Wolfgang

Goga, Octavian

Gorkij, Maxim

Gömbös Gyula

Gönczi Jenő

Göndör Ferenc

Göring, Hermann

Gringmut, Vlagyimir

Gró Lajos

Groener, Wilhelm

Grzezinski, Albert

Guilloux, Louis

Guitry, Sacha

Guizot, Francois

Gyergyai Albert

Gyomlay László

Győry Dezső

Gyulai Pál

Habsburg József főherceg

Halász Gábor

Halmi József

Hamsun, Knut

Hankiss János

Haraszti Miklós

Hartstein Iván

Hegedüs András

Hegedüs Géza

Heine, Heinrich

Heinrich Gusztáv

Héjjas Iván

Hemingway, Ernest

Héra Zoltán

Hermann István

Herriot, Edouard

Herterich, Franz

Herzenstein, Mihail

Hevesi András

Heydrich, Reinhardt

Hiebel, Irmfried

Hindenburg, Paul von

Hirschfeld, Magnus

Hitler, Adolf

Hlinka, Andrej

Hóman Bálint

Horthy Miklós

Horthy Miklós, ifj.

Horthy Miklósné

Horváth Béla

Horváth Márton

Horváth Zoltán

Hruscsov, Nyikita Szergejevics

Ignotus Hugó

Ignotus Pál

Iklódy Szabó Edit

Illés Béla

Illés László

Illyés Gyula

Imre Katalin

Imrédy Béla

Iollosz, Grigorij

Istrati, Panait

Iványi Péter

Jaross Andor

Jaspers, Karl

Jászi Oszkár

Jaurès, Jean

Jellasics (Jellachich), Jozef

Johst, Hanns

Jókai Mór

Jouhandeau, Marcel

Jouhaux, Léon

Jourdain, Francois

Jouvenel, Bertrand de

Joyce, James

József Attila

Juhász Gyula

Julius Caesar, Caius

Justus Pál

Jünger, Ernst

K. Havas Géza

Kaan, Pierre

Kádár János

Kafka, Franz

Kahn, Albert E.

Kállai Gyula

Kállay Miklós

Kamenyev, Lev

Karavajev, Alekszander

Kardos György

Károly, IV. Habsburg

Károlyi Mihály

Kárpáti Aurél

Kassák Lajos

Katona Jenő

Kautsky, Karl

Kazinczy Ferenc

Kelemen Gyula

Kenworthy, J. M.

Kenyeres-Kaufmann  Miklós

Képes Géza

Kerenszkij, Alexander Fjodoovics

Kertész Miklós

Keszi Imre

Kéthly Anna

Kirov, Szergej Mironovics

Kis Tiborné

Kiss János

Klebelsberg Kuno

Klotz, Helmuth

Kodolányi János

Koestler (Köstler) Arthur

Kolbenheyer, Erwin Guido

Kolcov, Mihail

Kolnai Aurél

Kolosváry-Borcsa Mihály

Komáromi János

Komlós Aladár

Komlós János

Koós Kálmán

Koroknai Zsuzsa

Korvin Sándor

Kossuth Lajos

Kosztolányi Dezső

Kovách Aladár

Kovács Imre

Kozocsa Sándor

Köpeczi Béla

Közi-Horváth József

Kun Béla

Kunszabó Ferenc

Kunszery Gyula

Kurella, Alfred

Ladányi Mihály

Lalou, René

Lengyel Ernő

Lenin, Vlagyimir Iljics

Lenkey János

Lessing, Gotthold Efraim

Levatich László, nagykálnai

Litvinov, Makszim Makszimovics

Lloyd George, David

Loebe, Paul

Ludendorff, Erich von

Lukács György

Luther, Martin

MacDonald, Ramsay

Mach, Alexander (Sanyó)

Madách Imre

Madácsy László

Makay Miklós

Malaparte, Curzio

Malina Hedvig

Malraux, André

Mann, Heinrich

Mann, Klaus

Mann, Thomas

Mao Ce-tung

Márai Sándor

Marcuse, Herbert

Marinetti, Filippo Tommaso

Markovits Györgyi

Maróthy-Meizler Károly

Marschalkó Lajos

Martin du Gard, Roger

Martov (Julij Oszipovics Cederbaum)

Marx, Karl

Máthé Lydia

Matolcsy Mátyás

Matteotti, Giacomo

Mauriac, Francoise

Maurois, André

Maurras, Charles

Mécs László

Méhely Lajos

Meissner, Alfred

Meskó Zoltán

Mészáros Vilma, B.

Meyer, H . D.

Mignet, Francois

Mikes Imre (Gallicus)

Miklós Andor

Miklósy Tibor

Miller, Arthur

Milotay István

Miskolczy Ágost

Móga János

Molnár Erik

Molnár Miklós

Molotov, Vjacseszlav

Montherlant, Henry de

Mónus Illés

Moór Gyula

Morand, Paul

Móricz Zsigmond

Mosley, Oswald

Musil, Robert

Mussolini, Benito

Nagypál István

Napóleon, Bonaparte

Nemes Dezső

Nemes Lajos

Nemeskürty István

Németh Andor

Németh László

Nietzsche, Friedrich

Nitti, Francesco

Nizan, Paul

Nyerges András

Nyírő József

Oláh György

Olasz Károly

Onódy Lajos

Orvos Levente

Orwell, George

Ory, Pascal

Osborne, John

Ossietzky, Karl

Örkény István

Pálffy György

Papen, Franz von

Pásztor Béla

Paulhan, Jean

Paulus, Friedrich Wilhelm Ernst von

Pázmány Péter

Pethő Sándor

Petőfi Sándor

Pick, Wilhelm

Pignatelli di Montecalvo, Riccardo

Pilinszky János

Pillér Jenő

Pintér Jenő

Pintér József

Pirandello, Luigi

Pitigrilli (Segre Dino)

Plátó (Platón)

Plisnier, Charles

Poincaré, Raymond

Politzer, Georges

Pór György

Pound, Ezra

Preignac, Francois

Pressard főügyész

Proctor, John

Prohászka Ottokár

Prónay Pál

Quisling, Vidkun

Rába György

Radek, Karl

Radnóti Miklós

Radó Antal

Radványi Kálmán

Rajk László

Rajniss Ferenc

Rákosi Mátyás

Ráskay László

Rathenau, Walter

Ratkó József

Rebate, Lucien

Remarque, Erich Maria

Renan, Ernest

Rényi Péter

Révai József

Réz Pál

Ribbentrop, Joachim von

Riehl, Walter

Ries István

Rimbaud, Arthur

Ringelhann Béláné Fehér Juliska

Robin, Pierre

Robu, Nikifor

Rolland, Romain

Rónay György

Roosevelt, Franklin Delano

Rossbach, Gerhard

Rossi, Cesare

Rothstock, Otto

Rumbold Attila

Ruszkay Jenő

Ságvári Endre

Sajó Sándor

Salengro, Roger

Sartre, Jean-Paul

Sas Andor

Sayers, Michael

Schacht, Hjalmar

Schiller, Friedrich

Schleicher, Kurt

Schmidt Mária

Schöpflin Aladár

Schulz, Heinrich

Serge, Victor

Sértő Kálmán

Shapiro, Henry

Shvoy Lajos

Silone, Ignazio

Simenon, Georges

Sinclair, Upton

Sinka István

Sinkó Ervin

Slota, Jan

Sólymosi Eszter

Somlyó György

Somogyi Béla

Sós Julia

Soupault, Philippe

Starosolsky Aranka

Stein, Gertrud

Steinbeck, John

Stendhal (Henry Beyle)

Stéphane, Roger

Stresemann, Gustav

Supka Géza

Sükösd Mihály

Svaszta Gyula

Szabó B. István

Szabó Dezső

Szabó György

Szabó László (a „csillagos”)

Szabó László (újságíró)

Szabó Lőrinc

Szabó Pál

Szabó Zoltán

Szabolcsi Miklós

Szalai Pál

Szálasi Ferenc

Számadó Ernő

Szamel Lajos

Szántó Jenő

Szávai János

Szavinkov, Borisz

Széchenyi István

Székely Magda

Szekeres György

Szekfü Gyula

Szendrő Ferenc

Szendrő József

Szentiványi Kálmán

Szerb Antal

Szerető Sándor

Szinyavszkíj, Andrej

Szirmay István

Szirtes Andor

Sztálin, Joszif Visszarionovics

Szucskov, Borisz

Szüllő Géza

Szvatkó Pál

Tábor István

Taine, Hyppolite

Tamási Áron

Tarzisz, Valerij

Tatay Sándor

Teleki Pál

Thierry, Auguste

Thiers, Adolphe

Thomas, Dylan

Thury Zoltán

Tillesen, Heinrich

Tiso, Jozef

Tisza István

Tito, Joszip Broz

Tóbiás Áron

Tolsztoj, Alekszej

Tolsztoj, Lev Nyikolajevics

Tormay Cecile

Tóth Árpád

Tóth Béla

Tóth Dezső

Török Árpád

Trockij, Lev Davidovics (Bronstein)

Tuka Béla (Vojtech)

Tuka József

Turóczi-Trostler József

Türr Stefánia

Tverdota György

Tyihon pátriárka

Ulbricht, Walter

Váci Mihály

Vadim Tudor, Corneliu

Vágó Pál

Vailland, Roger

Vajda János

Vajda Sándor

Vajta Ferenc

Vallat, Xavier

Vas István

Vásárhelyi Miklós

Vass László

Vasvári Pál

Veres Péter

Villain, Raoul

Visinszkij, Andrej Januarevics

Vitte, Szergej Julievics

Volpi, Albino

Vörösmarty Mihály

Wagner Gerhard

Wagner, Richard

Wass Albert

Wéber Antal

Weil, Simone

Weöres Sándor

Winghene, Egon von

Zakar Ferenc

Zelk Zoltán

Zemplényi István

Zibordi, Giovanni

Zilahy Lajos

Zinovjev, Grigoríj

Zrínyi Miklós

Zweig, Stefan

Zsdanov, Andrej Alekszandrovics

Zsolt Béla

Zsukov, Jurij