Hegyi Dolores

HELLÉNIZMUS KELETEN

VIRÁGMANDULA KFT./ KRONOSZ KIADÓ

Pécs 2013

Jelen elektronikus könyv a Kronosz Kiadó gondozásában 2013-ban megjelent kötet változatlan kiadása

Kiadja a Virágmandula Kft.

Felelős kiadó: a kft. ügyvezetője

Felelős szerkesztő: Erőss Zsolt

www.digitalpaper.hu

epub ISBN 978-615-5339-50-9

Digitális szerkesztés: Virágmandula Kft.

A borító előlapján:

Fémlemez Kybelé ábrázolásával. Ai Khanoum,

Kr. e. 3. sz. Musée National de Kaboul.

http://en.wikipedia.org/wiki/File:AiKhanoumPlateSharp.jpg

A borító hátsó lapján:

Failaka (Kr. 4. sz. – 1. sz.)

http://webstarter.easily.co.uk/users/www.failakaheritagevillage.com/upload/10206failakaruins3.jpg

© Hegyi Dolores

© Virágmandula Kft. / Kronosz Kiadó

Harmatta János emlékének

Tartalom

ELŐSZÓ

BEVEZETÉS

I. A SELEUKIDÁK HELLÉNISZTIKUS ÁLLAMA

1. ALEXANDROS ÖRÖKSÉGE ÉS AZ „UTÓDOK” OSZTOZKODÁSA

2. A HÓDÍTÓ POLITIKA SIKEREI ÉS KUDARCAI

3. RÓMA ÉS PARTHIA KÖZÖTT

4. AZ ÁLLAMSZERVEZET

5. A SELEUKIDÁK VALLÁSPOLITIKÁJA

II. HELLÉN KÖZÖSSÉGEK ÉS INTÉZMÉNYEK A „TAUROSON TÚL”

1. KOILÉ SYRIA

2. BABYLÓNIA

3. AZ IRÁNI TARTOMÁNYOK

4. HYRKANIA

5. MARGIANA

6. SOGDIANA

7. BAKTRIA

8. ARACHÓSIA

9. ARMENIA

VÁLOGATOTT BIBLIOGRÁFIA

ÓKORI SZERZŐK

Rövidítések

A SELEUKIDÁK ÉS A PTOLEMAIOSOK URALKODÁSI ÉVEI

NÉVMUTATÓ

SZEMÉLYNEVEK

FÖLDRAJZI NEVEK

ELŐSZÓ

A hellénismos görög kifejezés, használatát a Kr. e. második századtól fogva tudjuk nyomon követni. A második Makkabeus-könyv szerzője a hellénismos „csúcspontjának” (akmé) tekintette a jeruzsálemi görög tornacsarnok, a gymnasion felépítését és a Zeus-kultusz bevezetését, vagyis a görög életmód és vallás meghonosítására tett kísérletet. 

A „Hellenismus” kifejezés, mint történelmi kategória J. G. Droysentől származik. Droysen, aki Geschichte des Hellenismus (1836) című, háromkötetes munkájában nem határozta meg pontosan, mit is ért „Hellenismus” alatt, a hellénizmus korának a makedón hódítástól a római hegemónia kialakulásáig terjedő időszakot tekintette. A hellénizmus történeti szerepét abban látta, hogy megteremtette a kereszténység elterjedésének földrajzi kereteit, és egyben az új vallás eszmei előkészítőjévé vált. A későbbi kutatók a hellénizmust a „keveredés” vagy „összeolvadás” különböző szinonimáival jelölték. Mai ismereteink szintjén a hellénisztikus kultúrával kapcsolatban aligha beszélhetünk valamiféle egységről, inkább egy egymásmellettiségről van szó, amely feltételezi bizonyos kölcsönhatások érvényesülését a görög és a különböző keleti kultúrák között.

A Közel- és Közép-Kelet népei hosszabb-rövidebb ideig annak a hellénisztikus államnak a kötelékébe, vagy legalábbis ellenőrzése alá tartoztak, amely a Seleukida-dinasztia uralma alatt állt. Ebben a kötetben egyfelől ennek a hellénisztikus államnak a kialakulását, szervezeti felépítését és a fennmaradásért folytatott küzdelmét kívánom bemutatni, másfelől szeretném feltérképezni azokat a főleg tárgyi emlékeken alapuló ismereteinket, amelyek egyértelműen bizonyítják a hellén közösségek jelenlétét az ókori Kelet térségében, továbbá a hellén kultúra hatását és továbbélését a seleukida fennhatóság megszűnése után is.

Munkám nem készülhetett volna el egy segítőkész család támogatása nélkül. Hálámat ezúton is szeretném kifejezni családunk minden egyes tagjának. Külön köszönet illeti férjemet a kézirat szövegének gondozásáért.

Budapest, 2013. szeptember 1.                                                  

Hegyi Dolores

BEVEZETÉS

Kr. e. 312. október elején, a makedón újév napján egy új időszámítás, az ún. Seleukida éra vette kezdetét, melyet néhány évvel később Babylóniában is bevezettek. Minthogy a babylóni újév április elejére esett, az új időszámítás kezdetét itt visszamenőleg 311. április elejére tették. Az új éra kezdete egy rendkívül heterogén államalakulat születésnapja volt, mely III. Alexandros makedón uralkodó, azaz Nagy Sándor egykori birodalmának keleti részén jött létre, s legnagyobb kiterjedése idején magába foglalta a Helléspontostól Indiáig terjedő, különböző népek által lakott területeket. Az állam létrehozója III. Alexandros egykori hadvezére, Seleukos, Antiochos fia. Utódai, a Seleukidák több mint kétszáz évig uralkodtak, igaz, egyre kevesebb sikerrel. Appianos szerint (Syriaca 70 § 368) a Seleukidák uralma kétszázharminc évig tartott, ha pedig az armeniai király, Tigranés fennhatóságát is beleszámítjuk, akkor ehhez még tizennégy évet kell hozzáadni. Eszerint a történetíró, aki nyilvánvalóan Alexandros halálától számította az eseményeket, a Kr. e. 79/78. évre tette az önálló syriai királyság megszűntét. Valójában Tigranés uralma Kr. e. 69-ben ért véget, s ezután következett még XIII. Antiochos Asiaticus rövid, pontosan nem datálható uralma. A terület csak Kr. e. 64-ben lett római provincia.

E több mint kétszáz év alatt a Seleukida Birodalomra állandó külső nyomás nehezült, hiszen nem csupán a keleti népek támadásainak volt kitéve, hanem a hellénisztikus Egyiptom, Makedónia és Róma hódító törekvéseivel is szembe kellett néznie. Emellett ki kellett építeni egy közigazgatási szervezetet, amely nem hagyhatta figyelmen kívül a helyi hagyományokat sem.

A Seleukida Birodalom létrejötte természetszerűleg a hellének és a különböző keleti népek lazább-szorosabb együttélését eredményezte. E századokban kezdődött meg egy átfogó gazdasági, társadalmi, politikai és kulturális folyamat, amelyet ma hellénizmusnak szoktunk nevezni.

I. A SELEUKIDÁK HELLÉNISZTIKUS ÁLLAMA

1. ALEXANDROS ÖRÖKSÉGE ÉS AZ „UTÓDOK” OSZTOZKODÁSA

Viták az államszervezetről

Kr. e. 323 nyarán Babylónban váratlanul elhunyt a „nagy” makedón uralkodó, III. Alexandros, azaz Nagy Sándor.[1] Alexandros „Nagy” (Magnus) jelzője a római Plautus Mostellaria című darabjában tűnik fel először, ezért felmerülhet a gyanú, hogy a rómaiak tették először „naggyá” Alexandrost. Mivel azonban Plautus görög irodalmi minták alapján alkotott, valószínűbbnek tűnik, hogy a görög történetírók ismerték Alexandros „Megas” címét, de mellőzték, mivel ez a rosszemlékű, keleti „nagykirály” címet idézhette az olvasók emlékezetébe.[2]

Alexandros halála villámcsapásként érte „barátait” (philoi), vagyis kíséretének tagjait (hetairoi), akik közül hadvezérei is kikerültek. A makedón hadvezérek helyzetét súlyosbította az a körülmény, hogy az utódlás kérdése megoldhatatlannak tűnt, ugyanis Alexandros féltestvére, Arrhidaios gyengeelméjű volt, felesége, Róxané pedig még meg sem szülte gyermekét. Bizonytalan volt a kellően még nem konszolidálódott birodalom jövője is. Alexandros halálos ágyán pecsétgyűrűjét a birodalom legfőbb katonai tisztségviselőjének (taxiarchos), Perdikkasnak nyújtotta át, s ezzel a gesztussal rábízta születendő gyermekét és a birodalom további sorsát, bizonyára abban a reményben, hogy képes lesz megőrizni a birodalom egységét.[3]

Halála után a legtekintélyesebb hadvezérek, Alexandros „utódai”, az úgynevezett diadochosok Babylónban jöttek össze tanácskozásra, hogy a felmerült vitás kérdésekben közös álláspontot alakítsanak ki. A birodalom szervezetét illetően két koncepció fogalmazódott meg: az egyik szerint egy kézben kell tartani a meghódított területeket, a másik szerint valamilyen módon fel kell osztani a birodalmat. Az egységnek két szószólója akadt: Perdikkas, Alexandros egykori testőre (somatophylax), majd Kr. e. 330-tól kezdve a birodalom legfőbb katonai tisztségviselője (taxiarchos), valamint Antigonos, Phrygia satrapése. A birodalom felosztásának szükségessége mellett először Ptolemaios, Alexandros egyik korábbi testőre és hadvezére érvelt, aki a satrapeiák valamiféle laza szövetségét akarta megvalósítani. A babylóni rendezés végül is azzal az eredménnyel zárult, hogy formálisan elfogadták Arrhidaiost (Kr. e. 323–317) III. Philippos néven törvényes királynak. Antipatrost, akire Alexandros távollétében Makedóniát bízta, európai stratégosszá nevezték ki. Perdikkas lett a keleten tartózkodó hadsereg főparancsnoka, a fiatal Seleukos pedig, aki Alexandros szűkebb baráti köréhez tartozott, a birodalmi lovassági parancsnok (taxiarchos) tisztét kapta. Ptolemaios, aki már korábban is Egyiptom helytartója volt, megtartotta tisztségét. Kraterosra, a több ütközetben kitűnt hadvezérre várt volna a feladat, hogy – Alexandros korábbi utasítása szerint – a veteránokat hazavezesse Makedóniába[4] és átvegye az idős Antipatros tisztségét.[5]

Amikor Róxané gyermeke megszületett, IV. Alexandros (Kr. e. 323–310/9) néven III. Philippos Arrhidaios mellé társkirállyá választották. A királyi hatalmat ténylegesen Perdikkas, Antipatros, majd Antigonos képviselte. Perdikkas, aki megkísérelte a meghódított területeket egy kézben tartani, hatalmaskodásával egyre inkább maga ellen fordította társait. Antigonos, Antipatros, Krateros és Lysimachos végül is megelégelték túlkapásait, s amikor Perdikkas Ptolemaios ellen akart háborút indítani, saját tisztjei ölték meg a Níluson való átkelés alkalmával. Ez a konfliktus első diadochos-háború (Kr. e. 321) néven szerepel a történelemben. A gyilkosság után időszerűvé vált az állami funkciók újraosztása. Ez az észak-syriai Triparadeisosban történt meg Kr. e. 320 őszén.[6] Az erről szóló beszámolóból az is kiderül, hogy a makedónok kevés változtatással átvették az óperzsa tartományi rendszert, ami nem feltétlenül jelenti azt, hogy a tartományi határok azonosak maradtak. A triparadeisosi és az óperzsa tartományi felosztás[7] viszonya a következőképen alakult:

Triparadeisosi felosztás

Óperzsa tartománynevek

Egyiptom

Mudraya

Lydia

Sparda (lyd Sfarda, görög Sardeis)

—

Yauna („iónok” = kisázsiai görögök)

Karia

Karka

Helléspontosi Phrygia

Tyaiy paradraya (a „Tengermelletti”)

Nagy Phrygia+Lykia

—

Kappadókia

Katpatuka

Kilikia[8]

—

—

Armina

Syria

Athura

Mezopotámia+Arbélitis

—

Babylónia

Bābiruš

Susiana+Persis

Pārsa

—

Ūvja (Elam)

Karmania[9]

—

Média

Māda

Partyaia (+Arachósia)

Parthava

Harauvatiš

Aria+Drangiana

Haraiva

Zraka

—

Uvarazmiy (Chorezm)

Baktriané+Sogdiané

Bakhtriš

Suguda

—

Saka (sakák-skythák)

—

Thataguš (Sattagydia)

—

Maka (?)

—

Gadara (Gandhara)

Paropanisadai

India Paropanisadai melletti része

India, az Indus-folyónál lévő fejedelemségek

Hydaspés melletti területek

Antipatros a tripardeisosi szerződés értelmében újraosztotta a satrapeiákat, mégpedig Diodóros szerint a következőképen: Ptolemaios továbbra is megtartotta Egyiptomot, Syriát a mytilénéi Laomedón, Kilikiát Philoxenos, a „belső satrapeiák” közül Mesopotámiát és Arbélitist Antimachos, Babylóniát Seleukos, Susianét Antigenés, Persist Peukestés, Karmaniát Tlépolemos, Médiát Pithón, Parthyaiát Philippos, Ariát és Dranganét (sic! = Drangiané) kyprosi Stasandros, Baktrianét és Sogdianét a soloibeli Stasanór kapta. Paropanisadait Oxyartésnek, Róxané apjának adta Antipatros, Indiának a Paropanisadai mellett elhelyezkedő részét Pithónnak, Agénór fiának, az Indus folyónál lévő fejedelemségeket Pórosnak, a Hydaspés mellett elterülő vidéket Taxilasnak. Az „észak felé elterülő satrapeiák” közül Kappadókiát Nikanórnak, Nagy-Phrygiát és Lykiát Antigonosnak, Kariát Kassandrosnak, Lydiát Kleitosnak, a helléspontosi Phrygiát Arrhidaiosnak juttatta.[10] Ebben a felsorolásban nem szerepel külön Hyrkania, de Strabóntól tudjuk, hogy Parthyaia és Hyrkania „a hosszú ideig tartó makedón uralom alatt közösen adóztak”, tehát egy helytartó igazgatta a két tartományt.[11]

A birodalom teljhatalmú ura (epimeletés autokratór) Antipatros lett. Kraterost időközben Perdikkas meggyilkoltatta, s így nem teljesíthette Alexandros utasítását, hogy vegye át Antipatros tisztségét. Antigonos, Phrygia Maior satrapése ezután mint Asia stratégosa és a birodalmi hadsereg főparancsnoka működött tovább, Kassandros, Antipatros fia pedig mint Antigonos lovassági parancsnoka (hipparchos) teljesített szolgálatot. Ptolemaios mint satrapés megkapta végleg Egyiptomot, Seleukos pedig Babylónt. A tartományok vezetői az óperzsa eredetű satrapés[12] címet viselték.

Antipatros még életében európai stratégosszá és epimeletésszé jelölte Polyperchónt, Alexandros egykori hadvezérét. A döntéssel főleg a csalódott Kassandros, Antipatros fia volt elégedetlen, s Antigonosszal, Ptolemaiosszal, és Lysimachossal koalíciót hozott létre Polyperchón ellen. E második diadochos-háború (Kr. e. 319–315) során Ptolemaios bevonult Syriába, országához csatolta, majd egy idő után hirtelenül és váratlanul feladta a területet, mindössze néhány helyőrséget hagyott hátra.[13]

Az általános feszültséget tovább fokozták az anyakirálynőnek, Olympiasnak és a királynénak, Eurydikének, III. Philippos Arrhidaios feleségének folyamatos áskálódásai. Eurydiké végül is királyi határozattal megfosztotta tisztségétől Polyperchónt, s helyére Kassandrost neveztette ki. Olympias ekkor sereggel tért vissza Épeirosból, megölette Arrhidaiost s öngyilkosságra kényszerítette Eurydikét (Kr. e. 317). Olympiast tettéért a makedón hadgyűlés két évvel később halálra ítélte.[14]

Antigonos, aki az egységes birodalom eszméjét képviselte, és Kr. e. 321-től az Asia stratégosa címet viselte, egyeduralkodóként kezdett viselkedni. Magatartása nagy felháborodást váltott ki, s hosszantartó küzdelmekhez vezetett. Kr. e. 316/5 telén sikerült Antigonosnak Eumenést, Paphlagónia és Kappadókia helytartóját legyőznie, majd halálra ítéltetnie, s ez által nyitva állt előtte az út Kelet felé. Ciprus elfoglalása után, mely korábban Ptolemaios fennhatósága alatt állt, vette fel Antigonos a basileus címet (Kr. e. 306). Démétrios, Seleukos és Ptolemaios rövidesen követték példáját, s ezzel a makedón birodalom egységének elvét végleg feladták.

Kassandros helyzete átmenetileg megszilárdult azáltal, hogy Róxané bizalmát élvezte. Amint azonban Róxané fia, IV. Alexandros a nagykorúsághoz közeledett, és veszélyessé kezdett válni Kassandros számára, a bizalommal visszaélve Kassandros a királyt és anyját csendben likvidálta.[15] Alexandros egykori birodalmának öt éven keresztül nem volt királya, míg Kr. e. 306/305-ben a diadochosok fel nem vették a basileus címet.

Közben Ptolemaios sem maradt tétlen, „felszabadítási” politikájával megnyerte maga számára a kis-ázsiai Phasélist, Kaunost, Myndost és Iasost, Kós szigetén pedig téli szállást rendezett be. Kr. e. 308-ban flottaexpedíciót indított a görög területek ellen, s Korinthos, Megara és Sikyón egyiptomi helyőrséget kaptak. Ezek a városok csak Kr. e. 303 után kerültek ismét makedón fennhatóság alá.[16]

VÁLOGATOTT BIBLIOGRÁFIA

AUSTIN, M. M., Hellenistic kings, War and Economy. Classical Quarterly 36,1986/2, 450–466.

AZARNOUSH, M., Excavations at Kangavar. Archäologische Mitteilungen aus Iran 14, 1981, 69–94.

BERNARD, P., Nouvelle contribution de l’épigraphie cunéiforme à l’histoire hellénistique. Bulletin de Correspondance Hellénique 114, 1990, 513–541.

BERNARD, P., Le temple du dieu Oxus à Takht-i Sangin en Baktriane: Temple du feu ou pas? Studia Iranica 23, 1994, 81–121.

BERTRAND, J. M., Sur l’inscription d’ Hefzibah. Zeitschrift für Papyrologie und Epigraphik 46, 1982, 167–174.

BICKERMAN, E. J., The Jews in the Greek Age. Cambridge,Ma–London 1988.

BLOEDOW, E. F., On the crossing of rivers: Alexander’s διφθέραι. Klio LXXXIV, 2002, 57–75.

BLÜMEL, W. – WEISER, W., Die Inschriften von Iasos. Bonn 1985.

BLÜMEL, W., Brief des Ptolemäischen Ministers. Epigraphica anatolica 20, 1992, 127–133.

BOIY, T., Late Achaemenid and Hellenistic Babylonia. Orientalia Lovanensia Analecta 136. Leuven–Paris–Dudley/Ma 2004.

BOUCHARLAT, R. – MOUTON, M., Mleiha. (3e s. avant J.C.–1er/2e s. aprės J.C.) In: FINKBEINER, Materialien 219–249.

BOUCHARLAT, R., Le destin des résidences et sites perses de l’Iran dans la seconde mitié du IVe siècle avant J.-C. In: BRIANT – JOANNÉS, La transition 443–470.

BRIANT, P., Colonisation hellénistique et population indigenes I. Klio LX, 1978, 57–92, és II. Klio LXIV, 1982, 83–94.

BRIANT, P., L’Asie Mineure en transition. In: BRIANT, P. — JOANNÉS, Fr. (ed.), La transition 309–351.

BRIANT, P. – JOANNÉS, Fr. (ed.), La transition entre l’empire achéménide et les royaumes hellénistiques. Paris 2006.

BRINGMANN, Kl., Hellenistische Reform und Religionsverfolgung in Judäa: Eine Untersuchung zur jüdisch-hellenistischen Geschichte (175–163 v. Chr.). Abhadlungen der Akademie der Wissenschaften in Göttingen. Philologisch-historische Klasse. 1983, 3. Folge. 32. Nr. Göttingen1983.

BRINGMANN, Kl., Königliche Ökönomie im Spiegel des Euergetismos der Seleukiden. Klio LXXXVII, 2005/1, 102–115.

BRODERSEN, K. – GÜNTHER, W. – SCHMITT, H. H., Historische griechische Inschriften in Übersetzung III. Der griechische Osten und Rom. Darmstadt 1999.

BUNGE, J. G., Antiochos-Helios. Methoden und Ergebnisse der Reichspolitik Antiochos’ IV. Epiphanes von Syrien im Spiegel seiner Münzen. Historia 24, 1975, 164–188.

BUNGE, J. G., THEOS EPIPHANES. Historia 23, 1974, 57–85.

BUNGE, J. G., Die Feiern Antiochos’ IV Epiphanes in Daphne im Herbst 166 v. Chr. Chiron VI, 1976, 53–71.

CALLIERI, P., L’archéologie du Fars à l’époque hellénistique. Persica 11. Paris, 2007.

CALLOT, O. – GACHET-BIZOLLON, J. – SALLES, J.-Fr., Ikaros, de la conquête d’Alexandre au Ier siècle avant J.–C. In: GALLIANO, G. (ed. par), L’île de Failaka. Archéologie du Koweit. Musée des Beaux Arts. Lyon 2005, 63–94.

CANALI DE ROSSI, F., Iscrizioni dello estremo oriente greco. Inschriften griechischer Städte aus Kleinasien. Band 65. Bonn, 2004.

CAPDETREY, L., Le pouvoir séleucide. Territoire, administration, finances d’un royaume hellénistique (312–129 avant J.-C.). Presses universitaires de Rennes, 2007.

CARNEY, E. D., The Initiation of Cult for Royal Macedonian Women. Classical Philology 95, 2000, 21–43.

CARTLIDGE, P. – SPAWFORTH, A., Hellenistic and Roman Sparta. A tale of two cities. London–New York 1992.

CHANIOTIS, A., War in the Hellenistic World. Malden.MA 1905.

CHANIOTIS, A., Isotheoi timai: la divinité mortelle d’Antiochos III à Téos. Kernos 20, 2007, 153–171.

COHEN G. M., The Seleucid colonies. Studies in founding, administration and organization. Historia Einzelschriften 30. Wiesbaden 1978.

COLIN, G. – FLACELIÈRE, R. – PLASSART, A. – POUILLOUX, J. (ed. par), Fouilles de Delphes III/ 4, 1–4 kötet. Paris 1930–1976.

COTTON, H. M. – WÖRRLE, M., Seleukos IV. to Heliodoros. A new Dossier of Royal Correspondance from Israel. Zeitschrift für Papyrologie und Epigraphik 159, 2007, 191–205.

CRAMPA, J., Labraunda. Swedish Excavations and Researches. Vol III. Part 1. The Greek inscriptions. 1–12 (Period of Olympichus). Acta Instituti Atheniensis Regni Sueciae. Sér.V.3,1. Lund 1969.

CRIBB, J. – HERRMANN, G. (ed. by), Central Asia before Islam. Proceedings of the British Akademie 133. Oxford 2007.

DABROVA, E., Les Séleukides et l’Élymaide. Parthica 6, 2004, 107–115.

DANDAMAYEV, M. A., The Composition of the Citizens in First Millenium Babylonia. Altorientalische Forschungen 24, 1997, 135–147.

DAUX, G., Un passage du décret de Teos pour Antiochos III. Zeitschrift für Papyrologie und Epigraphik 12, 1973, 235–236.

DESCAT, R., Aspects d’une transition: l’économie du monde égéen (350–300). In: BRIANT – JOANNÉS, Transition 353–373.

DODINET, M. – LEBLANC, J. – VALLAT, J. P. – VILLENEUVE, F., Le paysage antique en Syrie. L’example de Damas. Syria LXVII, 1990/2, 339–368.

DOWNEY, G., A History of Antioch in Syria. Princeton–New Jersey 1961.

DRUJININA, A., Die Ausgrabungen in Taχt-i Sangin im Oxos-Tempelbereich (Süd-Tadžikistan). Vorbericht der Kampagnen 1998–1999. Archäologische Mitteilungen aus Iran und Turan 33, 2001, 257–282.

DUNST, G., Zu dem neuen epigraphischen Dokument aus Teos. Zeitschrift für Papyrologie und Epigraphik 3, 1968, 170–173.

ECKSTEIN, A. M., Rome Enters the Greek East. From Anarchy to Hierarchy in the Hellenistic Mediterranean, 230–170 B.C. Malden, Ma 2012, 306–341. (Első kiadás 2008).

EHLING, K., Seleukidische Geschichte zwischen 130 und 121 v. Chr. Historia 47/2, 1998, 141–145.

EHLING, K., Zwei „seleukidische” Miszellen. Historia 50, 2001, 374–378.

EHLING, K., Unruhen, Aufstände und Abfallbewegungen der Bevölkerung in Phönikien, Syrien und Kilikien unter der Seleukiden. Historia 52, 2003, 300–336.

EHLING, K., Geprägte Bilder. Münzen der Seleukiden in Antiochia. Antike Welt 2004, Jahrg. 35, 27–31.

EHLING, K., Der Tod des Usurpators Achaios. Historia 56, 2007, 497–481.

EHRENBERG, V., Der Staat der Griechen I-II. Leipzig 1957–1958.

EID, V., Im Lande des Ararat. Darmstadt 2006.

ELSNER, J., Cultural resistance and the visual image: the case of Dura Europos. Classical Philology 96, 2001, 269–304.

ENGELMANN, H. – MERKELBACH, R., Die Inschriften von Eryththrai und Klazomenai. I-II. Bonn 1972–1973.

FINKBEINER, U., Uruk – Warka. Fundstellen der Keramik der Seleukiden- und Partherzeit. In: FINKBEINER, Materialien 3–16.

FINKBEINER, U. (herausg. von), Materialien zur Archäologie der Seleukiden- und Partherzeit im südlichen Babylonien und im Golfgebiet. Tübingen 1993.

FISCHER, Th., Zur Seleukideninschrift von Hefzibah. Zeitschrift für Papyrologie und Epigraphik 33, 1979, 131–138.

FLINTERMAN, J. J., Sur les lignes 11–13 de l’inscription de Laodice. Zeitschrift für Papyrologie und Epigraphik 70, 1987, 171–172.

FRASER, P. M., Current problems concerning the early history of the cult of Sarapis. Opuscula Atheniensia 7, 1967, 23–45.

FRYE, R., Die Perser. München 1977.

FUNCK, B., Zur Innenpolitik des Seleukos Nikator. Acta Antiqua Hungarica XXII. 1974, 505–520.

FUNCK B., Zu den Landschenkungen hellenistischer Könige. Klio LX, 1978, 45–55.

FUNCK, B., Herrscherkult der Seleukiden – Religion einer Elite oder Reichsideologie. Einige Bemerkung zur Fragestellung. Klio LXXIII, 1991/2 402–407.

GACHET, J. – SALLES, J.-F., Failaka, Koweit. In: FINKBEINER, Materialien 59–85.

GALLAVOTTI, C., I testi Greci di Piodassa in Afganistan. Rivista degli studi orientali 66, 1992, 35–47.

GALLIANO, G. (ed. par), L’île de Failaka. Archéologie du Koweit. Musée des Beaux Arts. Lyon 2005, 63–94.

GARLAN, Y., Décret d’Iasos en l’honneur d’Antiochos III. Zeitschrift für Papyrologie und Epigraphik 13, 1974, 197–198.

GARSOIAN, N., The Emergence of Armenia. In: HOVANNISIAN, R.: The Armenian People from Ancient to Modern Times. I. New York 1997, 36–62.

GERNET, Fr. – RAPIN, Cl., Alexander, Ai Khanoum, Termez: remarks on the spring campaigne of 328. Bulletin of the Asia Institut 12, 1998, (2001) 79–89.

GEHRKE, H.-J., Geschichte des Hellenismus. München 2003.

GIOVANNINI, A., Teos Antiochos III et Attale Ier. Museum Helveticum XL 1983, 178–184.

GRAF, F., Nordionische Kulte. Schweizerisches Institut in Rom 1985, 160.

GRAINGER, J. D., Hellenistic Phoenicia. Oxford 1991.

GRAINGER, J. D., The Cities of Seleukid Syria. Oxford 2004. (Reprint. Első kiadás: Oxford 1990).

GRAINGER, J. D., The Roman War of Antiochos the Great. Leiden–Boston 2002.

GRAINGER, J. D., A Seleucid Prosopography and Gazetteer. Leiden–New-York–Köln 1997.

GRANDJEAN, Y. – ROUGEMONT, G., Collection de l’École Français: Inscriptions. Bulletin de Correspondance Hellénique 96, 1972/1, 100–115.

GRENET, Fr., Maracanda/Samarkand, une métropol pré-mongol – Sources écrites et archéologie. Annales 2004, 59/5–6, 1043–1067.

GRUEN, E. S., Rome and the Seleucids in the aftermath of Pydna. Chiron VI, 1976, 73–95.

GUARDUCCI, M. (ed.), Inscriptiones Creticae. Roma 1935–1950.

GZELLA, H., Die Palmyrener in der griechisch-römischen Welt: Kulturelle Begegnung im Siegel des Sprachkontaktes. Klio 87, 2005/2, 445–458.

HABICHT, Chr., Hellenismus und Judentum in der Zeit des Judas Makkabeus. Jahrbuch der Heidelberger Akademie der Wissenschaften 1974, 97–110.

HABICHT, Chr., Royal Documents in Maccabees II. Harvard Studies in Classical Philology 80, 1976, 1–18.

HABICHT, Chr., Athen und die Seleukiden. Chiron XIX, 1989, 7–26.

HABICHT, Chr., ANTIOXEIA H PROΣ DAΦNHI. Zeitschrift für Papyrologie und Epigraphik 93 (1992) 50–51.

HABICHT, Chr. lásd még JONES, C. P.

HADLEY, R. A., Royal propaganda of Seleucus I. and Lysimachos. Journal of Hellenic Studies XCIV, 1974, 50–65.

HADLEY, R. A., The foundation of Seleucia on-the-Tigris. Historia 27, 1978, 228–230.

HADOT, P. – RAPIN, Cl., Les textes littéraires grecs de la trésorerie d’Ai Khanoum. Bulletin de Correspondance Hellénique 111, 1987, 225–266.

HAERINCK, E. – PHILIPPS, C. K. – POTTS, D. T. – STEVENS, K. G., Ed-Dur, Umm al-Qaiwain (U.A.E.). In: FINKBEINER, Materialien 183–193.

HAMON, P.: Kymé d’Éolide, cité libre et démocratique, et le pouvoire des stratèges. Chiron 38, 2008, 65–66.

HARMATTA, J., Parthia and Elymais in the 2nd century. Acta Antiqua Hungarica XXIX, 1981, 189–217.

HARMATTA, J., Mithridates I. and the rise of Parthian writing system. Acta Antiqua Hungarica XXIX, 1981, 218–225.

HAUBEN, H., L’expédition de Ptolémée III en Orient et la sédition domestic de 245 av. J.-C. Archiv für Papyrusforschung und verwandte Gebiete 36, 1990, 29–37.

HEAD, B. V., Historia Nummorum. Oxford 1911. (Nachdruck 1967).

HEINEN, H., Untersuchungen zur hellenistischen Geschichte des 3. Jahrhunderts v. Chr. Zur Geschichte der Zeit des Ptolemaios Keraunos und zum Chremonideischen Krieg. Historia. Einzelschriften 20. Wiesbaden 1972.

HEINEN, H., Die politische Beziehungen zwischen Rom und dem Ptolemäerreich von ihren Anfängen bis zum Tag von Eleusis (273–168 v. Chr.) In: Aufstieg und Niedergang der Römischen Welt. Hrsg. von TEMPORINI, H. – Haase, W., Berlin–New York 1972, I.1. 633–659.

HELD, W., Die Residenzstädte der Seleukiden: Babylon, Seleukeia am Tigris, Ai Khanoum, Seleukeia in Pieria, Antiocheia am Orontes. Jahrbuch des Deutschen Archäologischen Instituts 117, 2002, 217–249.

HERRMANN, P., Antiochos der Grosse und Teos. Anadolu IX, 1965 (1967) 29–159.

HERRMANN, P., Milesier am Seleukidenhof. Prosopographische Beiträge zur Geschichte Milets im 2. Jhdt. V. Chr. Chiron XVII, 1987, 171–192.

HILLER VON GÄRTRINGEN, F., Die Inschriften von Priene. Berlin 1906.

HIN, S., Class and Society in the Cities of the Greek East: Education during the Ephebeia. Ancient Society 37, 2007, 141–166.

HOEPFNER, W., Antiochia die Große. Antike Welt. 2004, Jahrg. 35, 3–9.

HOMMEL, H., Ein König aus Milet. Fragment einer milesischen Weihinschrift. Chiron VI, 1976, 319–327.

HOOVER, O. D., A Dedication to Aphrodite Epekoos for Demetrius I Soter and his Family. Zeitschrift für Papyrologie und Epigraphik 131, 2000, 106–110.

HOOVER, O. D., Dethroning Seleucus VII Philometor (Cubioactes). Epigraphical Arguments against a late Seleucid Monarch. Zeitschrift für Papyrologie und Epigraphik 151, 2005, 95–99.

HOOVER, O. D., A Revised Chronology for the Late Seleucids at Antioch (121–64 BC). Historia 56, 2007, 280–301.

HOROWITZ, W., Antiochos I., Esagil and a Celebration of the Ritual for Renovation of Temples. Revue d’assyrologie et d’archélogie orientale 85, 1991, 75–77

HOUGHTON, A., Timarchus as king in Babylonia. Revue Numismatique XXI, 1979, 213–217.

HOUGHTON, A. – LE RIDER, G., Un premier règne d’Antiochos VIII. Epiphanes à Antioche en 128. Bulletin de Correspondance Hellénique 112, 1988, 402–411.

HÖLBL, G., Geschichte des Ptolemäerreiches. Darmstadt 1994.

INSCRIPTIONS DE DÉLOS. 1–7. Paris 1926–1972. (1. PLASSART, A. 1950. 2. COUPRY, J. 1972. 3. DURRBACH, F. 1926. 4. DURRBACH, F. 1929. 5. DURRBACH, F. – ROUSSEL,P. 1935. 6–7. ROUSSEL, P. – LAUNEY, M. 1937). A továbbiakban ID.

JOANNÉS, Fr., La Babylonie méridionale: continuité, déclin, ou rupture? In: BRIANT, P. – JOANNÉS, Fr., La Transition 101–135.

JONES, C. P. – HABICHT, Ch., A Hellenistic Inscription from Arsinoe in Cilicia. Phoinix 43, 1989, 317–346.

JONES, C. P. – RUSSELL, J., Two new Insriptions from Nagidos in Cilicia. Phoinix, 47,1993, 293–304.

KAIZER, T., „Palmyre, cité grecque”? A question of coinage. Klio 89, 2007/1, 39–60.

KAWERAU, G. – REHM, A., Das Delphinion in Milet. Berlin 1914. (Milet III.).

KENT, R. G., Old Persian Grammar, Texts, Lexicon. New Haven, Connecticut 1953². Reprint 1961.

KERN, O.: Die Inschriften von Magnesia am Maeander. Berlin 1900.

KESSLER, R., Sozialgeschichte des alten Israel. Darmstadt 2006.

KIRSTEN, E. – OPELT, I., Eine Urkunde der Gründung von Arsinoe in Kilikien. Zeitschrift für Papyrologie und Epigraphik 77, 1989, 55–66.

KLEINE, J., Pergamenische Stiftungen in Milet. Mitteilungen des Deutschen Archäologischen Instituts, Abteilung Istanbul. Beiheft 31, 1986, 129–140.

KLINKOTT, H., Die Satrapienregister der Alexander- und Diadochenzeit. Historia. Einzelschriften 145, 2000.

KNOEPFLER, D., Le Temple de Métrôon de Sardes et ses inscriptions. Museum Helveticum 50, 1993, 26–43.

KNOEPFLER, D., La prétendu domination d’Antiochos III. sur Kéôs: a propos de deux décret récemment publiés (SEG 48, 1130). Chiron XXXV, 2005, 285–308.

KOCH, H., Heimat und Stammvater der Arsakiden zu den Anfängen des parthischen Königreiches. Archäologische Mitteilungen aus Iran 26, 1993, 165–179.

KOLB, F., Zur Geschichte der Stadt Hierapolis in Phrygien: Die Phyleninschriften im Theater. Zeitschrift für Papyrologie und Epigraphik 5, 1974, 255–270.

KREISSIG, H., Tempelland, Katoiken, Hierodulen im Seleukidenreich. Klio LIX, 1977/1, 375–380.

KUNST, Chr., Frauen im hellenistischen Herscherkult. Klio 89, 2007/1, 24–38.

LAFFI, U., I terreni del tempio de Zeus ad Aizanoi. Le iscrizioni sulla parete interna dell’anta destra del pronaos. Athenaeum N.S. 59, 1971, fasc I-II. 5–53.

LECOMTE, O., Stratigraphical analysis and ceramic assemblage of the 4th-1st centuries E. babbar of Larsa. In: FINKBEINER, Materialien 17–39.

LECUYOT, G., Ai Khanoum Reconsidered. In: CRIBB, J. – HERRMANN, G., After Alexander: Central Asia before Islam. Oxford 2007, 255–262, Pl. 1–4.

LEFÈVRE, Fr., La chronologie du IIIe siècle à Delphes. Bulletin de Correspondance Hellénique 119, 1995, 161–206.

LEFÈVRE, Fr., Antiochos le Grand et les Étoliens à la fin du IIIe siècle. Bulletin de Correspondance Hellénique 120, 1996, 755–771.

LERICHE, P., Structures politiques et sociales dans la Batriane et Sogdiane. In: KREISSIG, H. – KÜHNERT, Fr., Antike Abhängigkeitsformen in den griechischen Gebieten ohne Polisstrukture und den römischen Provinzen. Berlin 1985, 65–79.

LERICHE, P., Ai’ Khanoum. Un rempart hellénistique en Asie centrale. Revue Archéologique 1974/2, 231–270.

LE RIDER, G., Suse sous le Séleucides et les Parthes. Les trouvailles monétaires et l’histoire de la ville. Mémoires de la Mission Archéologique en Iran. Tome XXXVIII. Paris 1965.

LE RIDER, G., L’enfant-roi Antiochos et la reine Laodicé. Bulletin de Correspondance Hellénique 110, 1986, 409–416.

LE RIDER, G., Antiochos II. a Mylasa. Bulletin de Correspondance Hellénique 114, 1990, 543–551.

LERNER, J. D., The Ai Khanoum Philosophical Papyrus. Zeitschrift für Papyrologie und Epigraphik 142, 2003, 45–51. 

LERNER, J. D., The impact of Seleucid Decline on the Eastern Iranian Plateau. Historia. Einzelschriften 30. Wiesbaden 1999.

LEROUGE-COHEN, Ch., Les guerres parthiques de Démétrios II et Antiochos VII dans les sources gréco-romaines de Posidonios à Trogue/Justin. Journal des Savants, juillet-décembre 2005, 217–252.

LOREIN, G., Some aspects of the Life and Death of Antiochos IV Epiphanes. A new presentaton of old viewpoints. Ancient Society 31, 2001, 157–171.

LITVINSKY, B. A.– PICHIKYAN, I. R., The Temple of the Oxus. Journal of the Royal Asiatic Society 1981, 133–167.

LITVINSKY, B. A.– PICHIKYAN, I. R., Découvertes dans un sanctuaire du dieu Oxus de la Bactriane septentrionale. Revue Archélogique 1981, 195–216.

LITVINSKY, B. A.- PICHIKYAN, I. R., Monuments of art from the sanctuary of Oxus (North Bactria). Acta Antiqua Hungarica XXVIII, 1980 (1984), 25–83.

MA, J., Autour de décret d’Ilion en l’honneur d’un roi Antiochos (OGI 219 / I. Ilion 32). Zeitschrift für Epigraphik und Papyrologie 124, 1999, 81–88.

MA, J., Antiochos III and the Cities of Western Asia Minor. Oxford 2000.

MAIER, J., Geschichte des Judentums im Altertum. Darmstadt 1989².

MALAY, H., A Royal Dokument from Aigai in Aiolis. Greek, Roman and Byzantine Studies 24, 1983, 349–353.

MASTROCINQUE, A., Iaso ed i Seleucidi. Athenaeum 83/1, 1995, 131–141.

McEWAN, G., Babylonia in the Hellenistic Period. Klio LXX, 1988/2, 412–421.

MEEUS, A., The Power Struggle of the Diadochoi in Babylon, 323 BC. Ancient Society 38, 2008, 39–82.

MEHL, A., Seleukos Nikator und sein Reich. Lovanii 1986.

MEHL, A., Gedanken zur „herrschenden Gesellschaft” und zu den Untertanen im Seleukidenreich. Historia 52, 2003, 147–160.

MERKELBACH, R., Zu dem neuen epigraphischen Dokument aus Teos. Zeitschrift für Papyrologie und Epigraphik 3, 1968, 173–174.

MITTAG, P. F., Die Rolle der hauptstädtischen Bewölkerung bei den Ptolemäern und Seleukiden im 3. Jahrhundert. Klio LXXXII, 2000, 409–425.

MITTAG, P. F., Unruhen im hellenistischen Alexandria. Historia 52, 2003, 161–208.

MITTAG, P. F., Antiochos IV. Epiphanes. Eine Politische Biographie. Klio. Beiträge zur Alten Geschichte. Beihefte N.F. 11. Berlin 2006.

MUSTI, D., Syria and the East. In: Cambridge Ancient History Vol. VII, Part I. Cambridge 1984², 175–220. Lásd WALBANK, F. W. és mások.

MÜLLER, H., Der hellenistische Archiereus. Chiron XXX, 2000, 519–542.

NAWOTKA, K., Freedom of Greek cities in Asia Minor in the Age of Alexander the Great. Klio LXXXV, 2003, 15–41.

NEGMATOV, N., Ancient Khojent-Alexandria Eschata. Journal of Central Asia 9, 1986, 41–48.

NODELMAN, S. A., A Preliminary History of Characene. Berytus 13, 1959–60, 83–121.

NOLLÉ, J., Seleukeia am Issischen Golf. Chiron XXXIII, 2003, 79–92.

OELSNER, J., Kontinuität und Wandel in Gesellschaft und Kultur Babyloniens in hellenistischer Zeit. Klio LX, 1978, 101–116.

OELSNER, J., Gesellschaft und Wirtschaft des Seleukidischen Babylonien. Einige Beobachtungen in den Keilschrifttexten aus Uruk. Klio LXIII, 1981, 39–44.

OELSNER, J., Materialien zur babylonischen Gesellschaft und Kultur in hellenistischer Zeit. ELTE Ókortörténeti Tanszékeinek kiadványai. Assyrologia 40. Budapest 1986.

OELSNER, J., Sie ist gefallen, die grosse Stadt. Ende einer Kultur. Sitzungsberichte der Sächsischen Akademie der Wissenschaften zu Leipzig. Bd. 138.. 2002/3.

Oikonomides, A. N., The τέμενος of Alexander the Great at Alexandria in Arachosia (Old Kandahar). Zeitschrift für Papyrologie und Epigraphik 56, 1984, 145–147.

OPELT, I. lásd KIRSTEN, E.

ORTH, W., Königlicher Machtanspruch und städtische Freiheit. Münchener Beiträge zur Papyrusforschung und antiken Rechtsgeschichte 71. München 1977.

PAMIR, H., Eine Stadt stellt sich vor. Seleukeia Pieria und ihre Ruinen. Antike Welt 2004, Jahrg. 35, 17–21.

Petropoulou, M. Z., A Seleucid Settlement on Failaka. Epigraphica Anatolica 29, 2006, 139–147.

PETZL, G., Die Inschriften von Smyrna. Bonn 1982–1987.

PETZL, G., Das Inschriftendossier zur Neugründung von Arsinoë in Kilikien: Textkorrekturen. Zeitschrift für Papyrologie und Epigraphik 139, 2002, 83–88. 16, 1984, 145–147.

PIEJKO, F., The Treaty between Antiochos III. und Lysimacheia. Historia 37, 1988, 151–165.

PIEJKO, F., The settlement of Sardis after the Fall of Achaeus. American Journal of Philology 108, 1987, 707–728.

PIEJKO, F., Two Attalid letters on the Asylia and Ateleia of Apollo Tarsenus. 185 B.C. Historia 38, 1989, 395–409.

PIEJKO, F., Episodes from the Third Syrian War in a Gurob Papyrus 246 B.C. Archiv für Papyrusforschung und verwandte Gebiete 36, 1990, 13–27.

PIEJKO, F., Decree of the Ionian League in honor of Antiochos I, ca 267–262 B.C. Phoenix 45, 1991, 126–147.

PIEJKO, F., Antiochos III. and Ptolemy son of Thraseas. The Inscription of Hefzibah reconsidered. L’Antiquité Classique 60, 1991, 245–259.

POLJAKOV, F. B., Inschriften von Tralleis und Nysa. Bonn 1989.

POTTS, D. T., The Sequence and Chronology of Thaj. In: FINKBEINER, U. (herausg. von): Materialien zur Archäologie der Seleukiden- und Partherzeit im südlichen Babylonien und im Golfgebiet. Tübingen 1993. 87–110.

PRÉAUX, C., Le monde hellénistique. Paris I. 1978. II.² 1988.

PUGLIESE-CARRATELLI, G., Sull’editto di Asoka da Kandahar. La Parola del Passato XXXIX, 1984, 147–149.

RAPIN, C., Les inscriptions économiques de la trésorerie d’Ai Khanoum (Afghanistan). Bulletin de Correspondance Hellénique 107, 1983, 315–372.

RAPIN, C., La trésorerie hellénistique d’Ai Khanoum. Revue Archéologique 1987/1, 41–70.

RAPIN, C., La trésorerie du palais hellénistique d’Ai Khanoum. L’Apogée et la chute du royaume grec de Bactriane. (Fouilles d’Ai Khanoum VIII. Mémoires de la Délégation archéologique française en Afghanistan 33. Paris 1992.)

REHM, A. lásd KAWERAU, G.

RIDLEY, R. T., Antiochos XIII, Pompeius Magnus and the Unessayed Coup. Ancient Society 36, 2006, 81–95.

RIGSBY, K. J., Asylia.Territorial Inviolability in the Hellenistic World. Berkeley – Los Angeles–London 1996.

ROBERT, L., Encore une inscription grecque de l’Iran. Comptes rendus de l’Académie des Inscriptions et Belles-Lettres 1967, 281–297.

ROBERT, L., Études anatoliennes. Amsterdam 1970.

ROBERT, L., Plin. VI. 49. Démodamas de Milet et la reine Apame. Bulletin de Correspondance Hellénique 108, 1984, 467–472.

ROSEN, K., Die Bündnisformen der Diadochen und der Zerfall des Alexander-reiches. Acta Classica XI, 1968, 182–210.

ROSENBERGER, V., Wer machte den Alexander „den Grossen”. Historia 47, 1998, 485–489.

ROSTOVTZEFF, M., Gesellschafts- und Wirtschaftsgeschichte der hellenistischen Welt. I-III. Darmstadt 1995 és 1998. (Nachdruck). Eredeti kiadás: The Social and Economic History of the Hellenistic World I-III. Oxford 1941.

RUSSELL, J. lásd JONES, C. P.

ŠAHIN, M. C., Die Inschriften von Stratonikeia, Bonn 1981–1982. (I. Stratonikeia).

SARKISJAN, G., Hellenismus in Babylonien. Altorientalische Forschungen 24, 1997/2, 242–250.

SCHLUMBERGER, M. D., Une nouvelle inscription grecque d’Açoka. Comptes rendus de l’Académie des Inscriptions et Belles-Lettres 1964, 126–140.

SCHMITT, H. H., Untersuchungen zur Geschichte Antiochos’ der Grossen. Historia Einzelschriften 6. Wiesbaden 1964.

SCHMITT, R., Ex occidente lux. Griechen und griechische Sprache im hellenistischen Fernen Osten. In: P. STEINMETZ (Hrsg.), Beiträge zur hellenistischen Literatur und ihrer Rezeption in Rom. Stuttgart 1990.

SEIBERT, J. Ptolemaios I. und Milet. Chiron I, 1971, 159–166.

SHERWIN-WHITE, S. M., A Greek ostrakon from Babylon of the early third century B.C. Zeitschrift für Papyrologie und Epigraphik 47, 1982, 51–70.

SHERWIN-WHITE, S. M., Shami, the Seleucids and dynastic cult: a note. Iran XXII, 1984, 160–161.

SHERWIN-WHITE, S. M. – KUHRT, A., From Samarkand to Sardis: A New Approach to the Seleukid Empire. London 1993.

SHIPLEY, G., The Greek World after Alexander. 323 – 30 B.C. London–New York 2006. (First published 2000).

SOKOLOWSKI, Fr., On the Decree of Teos Concerning the Appointment of the φρούραρχοι for Kyrbissos. Zeitschrift für Papyrologie und Epigraphik 38, 1980, 103 és 40, 1980, 160 (corrigenda).

SOMMER, M., Babylonien im Seleukidenreich: Indirekte Herrschaft und indigene Bevölkerung. Klio 82/1, 2000, 73–90.

STOLPER, M. W., Iranica in post-Achaemenid Babylonia. In: BRIANT – JOANNÉS: Transition 225.

STROBEL, K., State Formation by the Galatians in Asia Minor. Politico-Historical and Cultural Process in Hellenistic Central Anatolia. Anatolica 28, 2002, 1–46.

STROUD, R., An Argive Decree from Nemea Concerning Aspendos. Hesperia 53, 1984, 196–216.

TARN, W. W., The Greeks in Baktria and India. Cambridge 1951².

TASLIKLIOGLU, Z. – FRISCH, P., New Inscriptions from the Troad. Zeitschrift für Papyrologie und Epigraphik 17, 1975, 101–114.

THONEMANN, P., Magnesia and the Greeks of Asia. (I. Magnesia 16.16). Greek, Roman and Byzantine Studies 47, 2007, 151–160.

TSCHERIKOWER, V., Die hellenistischen Städtegründungen von Alexander dem Grossen bis auf die Römerzeit. New York 1973. (Reprint. Eredeti kiadás: Philologus Supplementum 19, 1927.)

TUBACH, J., Seleukos’ Sieg über den medischen Satrapen Nikanor. Welt der Orient 26, 1995, 97–128.

TUCHELT, K., Einige Überlegungen zum Kanachos-Apollon von Didyma. Jahrbuch des Deutschen Archäologischen Instituts CI, 1986, 75–84.

VANDORPE, K. – WAELKENS, M., Protecting Sagalassos’ Fortress of the Akra. Two Large Fragment of an Early Hellenistic Inscription. Ancient Society 37, 2007, 121–139.

VARGYAS, P., Les prix des denrées alimentaires de première necessité en Babylonie à l’époque achéménide et hellénistique, In: ANDREAU, J. – BRIANT, P. – DESCAT, R. (ed.), Économie antique. Prix et formations des prix dans les économies antiques. Saint- Bernard-de-Comminges 1997, 335–354.

VEUVE, S., Cadrans solaires gréco-bactriens à Ai Khanoum (Afghanistan). Bulletin de Correspondance Hellénique 106, 1982, 23–51.

WALBANK F. W. és mások, The Hellenistic world. The Cambridge Ancient History (CAH) Vol. VII, Part I. Cambridge 1984².

WAELKENS, M., Ein Blick von der Ferne. Seleukiden und Attaliden in Pisidien. Istanbuler Mitteilungen 54, 2004, Festschrift WOLFGANG RADT, 435–471. Lund 1969.

WALBANK, F. W., Könige als Götter. Überlegungen zum Herrscherkult von Alexander bis Augustus. Chiron XVII, 1987, 365–382.

WEISS, P. – EHLING, K., Marktgewichte im Namen seleukidischer Könige. Chiron 36, 2006, 369–378.

WIEGAND, Th., Didyma II. Die Inschriften. Berlin 1958.

WIEGAND, Th. és mások, Milet I-VII. Sitzungsberichte der deutschen Akademie der Wissenschaften 1906–1911.

WILL, E., Histoire politique du monde hellénistique. Tome I. De la mort d’Alexandre aux avénements d’Antiochos III et de Philippe V. Nancy 1979². Tome II. Des avénements d’Antiochos III et de Philippe V à la fin des Lagides. Nancy 1982².

WILL, E., The succession to Alexander. In: Cambridge Ancient History. Vol.VII, Part I, Cambridge 1984², 23–61.

WÖRRLE, M., Antiochos I., Achaios der Ältere und die Galater. Chiron V, 1975, 59–87.

WÖRRLE, M., Inschriften von Heraklea am Latmos. I. Chiron XVIII, 1988, 421–476.

WÖRRLE, M., Epigraphische Forschungen zur Geschichte Lykiens I. Chiron VII, 1977, 43–66; II. Chiron VIII, 1978, 201–246; III. Chiron IX. 1979, 83–111.

ÓKORI SZERZŐK

Josephus = Flavius Josephus, A zsidók története. Fordította Dr. Révay József. A jegyzeteket és az utószót Dr. Hahn István írta. Budapest, Gondolat, 1966.

Josephus Flavius, A zsidó háború. Görögből fordította, a bevezetést írta és a jegyzeteket összeállította: Révay József. Budapest, Talentum 1999.

Iustinus = Marcus Iunianus Iustinus: Világkrónika Fordította: Horváth János. Az utószót Borzsák István írta. Budapest, Helikon, 1992.

Livius = Titus Livius: A római nép története a város alapításától. 1. kötet. Fordította: Kis Ferencné. Az utószót Borzsák István, a jegyzeteket Ritoók Zsigmond írta. Budapest, Európa, 1963. 2–7. kötet. Fordította és a jegyzetanyagot összeállította Muraközy Gyula. Budapest, Európa 1969–1976.

Pauszaniasz: Görögország leírása. Fordította, a jegyzeteket írta és a névmutatót összeállította: Muraközy Gyula. Az utószót Patay-Horváth András írta. Pallas Stúdió/Attraktor Kft. Budapest 2000.

Plutarkhosz: Párhuzamos életrajzok. I-II Fordította Máthé Elek. A jegyzeteket és az utószót írta: Hegyi Dolores. Budapest, Osiris, 2001.

Polübiosz történeti könyvei I–II. Máriabesnyő–Gödöllő, Attraktor, 2002. Fordította: Muraközy Gyula I–XVIII. könyv. Forisek Péter XX–XXX és XXXV. könyv. Sipos Flórián XXXIV. könyv. Patay-Horváth András XXXIII. könyv. Az utószót Tegyey Imre írta. A kommentárokat és a mutatókat Forisek Péter állította össze.

Strabón: Geographika. Fordította Dr. Földy József. Az előszót Dr. Balázs János írta. Budapest, Gondolat 1977.

Rövidítések

CIG

BOECKH, A., Corpus Inscriptionum Graecarum, 1–2 Bde., FRANZ, J. – CURTIUS, E. – KIRKHOFF, A., 3–4 Bde. Index: RÖHL, H., Berlin 1828–1877.

FD

Fouilles de Delphes III/ 4. Inscriptions de la terrasse du temple et de la région nord du sanctuaire. FLACELIÈRE, R. (ed. par), Paris 1954.

FGrH

JACOBY, F., Die Fragmente der griechischen Historiker. Berlin 1923–1959.

IC

GUARDUCCI, M. (ed.), Inscriptiones Creticae. I-IV. Roma 1935–50.

ID

Inscriptions de Délos. 1–7. Paris 1926–1972. (1. PLASSART, A. 1950. 2.  COUPRY, J. 1972. 3. DURRBACH, F. 1926. 4. DURRBACH, F. 1929. 5. DURRBACH, F. – ROUSSEL,P. 1935. 6–7. ROUSSEL, P. – LAUNEY, M. 1937.).

IG

Inscriptiones Graecae I-XV. 1860-tól. Ma kiadja a Brandenburgische Akademie, Berlin. Jelenlegi szerkesztő FUNKE, P.

I. Didyma

WIEGAND, Th., Didyma II. Die Inschriften. Berlin 1958.

I. Ery

ENGELMANN, H. – MERKELBACH, R., Die Inschriften von Eryththrai und Klazomenai. I-II. Bonn 1972–1973.

I. Iasos

BLÜMEL, W. – WEISER, W., Die Inschriften von Iasos. Bonn 1985.

I. Magnesia

KERN, O., Die Inschriften von Magnesia am Maeander. Berlin 1900.

I. Priene

HILLER VON GÄRTRINGEN, F., Die Inschriften von Priene. Berlin 1906.

I. Stratonikeia

ŠAHIN, M. C., Die Inschriften von Stratonikeia, Bonn 1981–1982.

I. Smyrna

PETZL, G., Die Inschriften von Smyrna. Bonn 1982–1987.

I. Tralleis

POLJAKOV, F. B., Inschriften von Tralleis und Nysa. Bonn 1989.

OGIS

DITTENBERGER, W., Orientis Graeci Inscriptiones Selectae. Leipzig 1903–1905. Reprint: Hildesheim 1960.

SEG

Supplementum Epigraphicum Graecum 1923-tól évente. 2006-tól kiadja a Brill kiadó, Leiden. Jelenlegi szerkesztők: CHANIOTIS, A., CORSTEN, Th., STROUD. R.S., STRUBBE, J.H.M.

A SELEUKIDÁK ÉS A PTOLEMAIOSOK URALKODÁSI ÉVEI

Seleukidák

Ptolemaiosok

I. Seleukos Nikatór Kr. e. 305–281

I. Ptolemaios Sótér Kr. e. 306–283/2

I.Antiochos Sótér Kr. e. 281–261

II. Antiochos Theos Kr. e. 261–246

II. Ptolemaios Philadelphos Kr. e. 283/2–246

II. Seleukos Kallinikos Kr. e. 246–226/5

III. Seleukos Sótér Kr. e. 226/5–223           

Keraunos

III. Ptolemaios Euergetés

Kr. e. 246–222/1

III. Nagy Antiochos Kr. e. 223–187

IV. Ptolemaios Philopatór Kr. e. 222/1–204

V. Ptolemaios Epiphanés Kr. e. 204–180

IV. Seleukos Philopatór Kr. e. 187–175

IV. Antiochos Epiphanés Kr. e. 175–164

V. Antiochos Eupatór Kr. e. 164–162

I. Démétrios Sótér Kr. e. 162–150

Alexander Balas Kr. e. 150–145

VI. Ptolemaios Philométór

Kr. e. 180–145

VII. Ptolemaios Neos Philopatór (gyermek)

VI. Antiochos Epiphanés Kr. e. 145–142

II. Démétrios Theos Kr. e. 145–139

VII. Antiochos Epiphanés Euergetés Sidétés Kr. e. 138–129

Nikatór Philadelphos 129–125

V. Seleukos Philopatór Kr. e. 125

Alexander Zabinas Kr. e. 125–123

VIII. Antiochos Epiphanés Philométór Kallinikos Grypos Kr. e. 123–96

VIII. Ptolemaios Euergetés

Kr. e. 164 és 145–116

IX. Antiochos Philopatór Kyzikénos Kr. e.114/3–95

VI. Seleukos Epiphanés Nikatór Kr. e. 96/5

VI. Seleukos Epiphanés Nikatór Kr. e. 96–95

X. Antiochos Eusebés Philopatór Kr. e. 95–93, 83?

III. Démétrios Eukairos Kr. e. 95–87

I. Philippos Kr. e. 87

XII. Antiochos Philopatór Epiphanés Dionysos  Kallinikos Kr. e. 87–84

XIII. Antiochos Asiaticus Kr. e. 83

IX. Ptolemaios Sótér Kr. e. 116–81

X. Ptolemaios Alexander

Kr. e. 107–88

Tigranés armeniai király Kr. e. 83–69

XI. Ptolemaios Alexander Kr. e. 80

XII. Ptolemaios Neos Dionysos Kr. e. 80–50

XIII. Ptolemaios Kr. e. 50–48/7

XIV. Ptolemaios, Ciprus királya Kr. e 48/7–44

XV. Ptolemaios = Kaisarion

NÉVMUTATÓ

SZEMÉLYNEVEK

Achaios

Agathoklés

Alexander Balas

Alexander Jannaios

Alexander Zabinas

Alexandros, Kilikia helytartója

Alexandros, Persis helytartója

III. Alexandros (Nagy Sándor)

IV. Alexandros

Alkimos

Amyntas

Andragoras

Andromachos

Antigenés

Antigonos, diadochos, Phrygia Maior helytartója

Antigonos Gonatas, makedón király

Antiochos, a diadochos

Antiochos Hierax, Kis-Ázsia kormányzója

Antiochos, IV. Seleukos és Laodiké kiskorú gyermeke

I. Antiochos Sótér

II. Antiochos Theos

III. Nagy Antiochos

IV. Antiochos Theos Epiphanés

V. Antiochos Philopatór

VI. Antiochos Epiphanés

VII. Antiochos Megas Epiphanés Euergetés Sidétés

VIII. Antiochos Epiphanes Philométór Kallinikos Grypos

IX. Antiochos Philopatór Kyzikénos

X. Antiochos Eusebés Philopatór

XI. Antiochos

XII. Antiochos Dionysos Epiphanés Philopatór Kallinikos

XIII. Antiochos Asiaticus

Antipatros

Anu-uballit, uruki (II. Seleukos alatt)

Anu-uballit, uruki (III. Antiochos alatt)

Apama

Apollodóros

Apollónios, egyiptomi dioikétés

Apollónios, milétosi

Apollónios, Koilé-Syria és Phönicia helytartója

Aratos

Areios

Ariamenés

V. Ariarathés

Aribazos, kilikiai helytartó

Aribazos, sardeisi elöljáró

Aristobulos

Arrhidaios lásd III. Philippos Arrhidaios

Arrhidaios, királyi oikonomos

Arsakés

Arsinoé

III. Arsinoé

II. Artaxerxés

Artaxias

Asidaiosok

Ašóka

I. Attalos

II. Attalos

Azizos

Bacchidés

Bereniké

Bithys

Bulagoras

Crassus

Csandragupta (Sandrokottos)

Démétrios, Antiochos fia, később I. Démétrios néven makedón király

II. Démétrios makedón király

I. Démétrios Sótér (Seleukida)

II. Démétrios Theos Nikatór Philadelphos (Seleukida)

III. Démétrios Eukairos (Seleukida)

Démétrios, baktriai

Démétrios, kariai

Démétrios, phaléroni

Démodamas

I. Diodotos

II. Diodotos

Diodotos Tryphón

Diogenés

Diomedón

Eirénias

Eleazar

Euagros

Eukratidés

Eumenés, diadochos

I. Eumenés, Pergamon dynastése, majd királya

II. Eumenés, pergamoni király

Euridiké

Euthydémos

Flamininus (Titus Quinctius Flamininus)

Hannibal

Hammónios

Hasideusok

Hasmoneusok

Héliodóros

Hermaios

Hermeias

Hersiese

Iasón

I. Joannés Hyrkanos

Jonatán, Makkabeus

Judás, Makkabeus

Kassandros

I. Kleopátra, III. Antiochos lánya

II. Kleopátra, VIII. Ptolemaios felesége

III. Kleopátra, VIII. Ptolemaios mostohalánya, majd felesége

IV. Kleopátra, IX. Ptolemaios felesége

VII. Kleopátra

Kleopátra Thea, VI. Ptolemaios lánya

Kleopátra Seléné, VIII. Ptolemaios lánya

Kleopátra Tryphaina, VIII. Ptolemaios lánya

Krateros

Ktésiklés

Laodiké, II. Antiochos felesége

Laodiké III. Antiochos nővére és felesége  

Laodiké, I. Seleukos anyja

Laodiké, IV. Seleukos felesége

Laomedón

Leptinés

Lucullus

Lysias, III. Seleukos szövetségese (kisázsiai dynastés?)

Lysias, az Euphratéstől nyugatra eső terület kormányzója

Lysimachos

Makkabeusok

Manlius Vulso, Gnaeus

Matrophanés

Mattatias

Menandros

Menelaos

Menestratos

Menippos

Métrophanés

Milésios

Mithridatés, III. Antiochos fia

I. Mithridatés, parthus király

II. Mithridatés, parthus király

VI. Mithridatés, pontosi király

Mithridatés Sinakés, parthus hadvezér

Mithrénés

Mnésimachos

Molón

Nikanór hadvezér

Nikanór, királyi ügyintéző

Nikanór, Kappadókia, majd Média helytartója

Nikanór, kis-ázsiai archiereus

Nikanór, I. Seleukos hadvezére

Nikanór, I. Ptolemaios hadvezére

Nikanór, I. Démétrios hadvezére

Nikarchos, Alexandros hadvezére

Nikigurgusza (Nikarchos)

I. Nikomédés, bithyniai király

Nikomédés, amyzóni

Numenius/Numenios, hadvezér

Numenios, armeniai

Nysa

Olympias

Olympichos, kis-ázsiai dynastés

Olympichos, kariai (?)

III. Ónias

IV. Óniás

Orontés

Orophernés

Oxyartés

Parmenión

Peithón

Perdikkas

Perseus

Peukestés

Pithón

Pharnakés

Philippos, Antigonos apja

Philippos, baktriai helytartó

Philippos, birodalmi epitropos

Philippos, Parthia (Parthyaia) helytartója

I. Philippos, VIII. Antiochos fia

I. Philippos (Seleukida)

II. Philippos, makedón király

III. Philippos Arrhidaios, makedón király

V. Philippos, makedón király

Philótas

Philoxenos

II. Phraatés

Piodassés

Pleistarchos

Polybios

Polyperchón

Pompeius, Gnaeus

Popillius Laenas, Caius

Prusias

Ptolemaios Apión

Ptolemaios, a „trónkövetelő”

Ptolemaios Keraunos

Ptolemaios Makrón, stratégos

Ptolemaios Memphités

Ptolemaios, Syria és Phoiniké stratégosa

I. Ptolemaios

II. Ptolemaios

III. Ptolemaios

IV. Ptolemaios

V. Ptolemaios

VI. Ptolemaios

VIII. Ptolemaios

IX. Ptolemaios

X. Ptolemaios Alexander

IX. Ptolemaios Lathyros, ciprusi király

XII. Ptolemaios egyiptomi uralkodó

Pyrrhos

Pythiadés, a Vörös-tenger mellékének eparchosa

Rhodogyné

Róxané

Scipio, Lucius Cornelius

Scipio, Publius Cornelius

Seleukos, Babylonia helytartója, később I. Seleukos néven király

II. Seleukos Kallinikos

III. Seleukos Sótér Keraunos

IV. Seleukos Philopatór

V. Seleukos Philopatór

VI. Seleukos Epiphanés Nikatór

VII. Seleukos (nem lép trónra)

Sibyrtios

Simon, Jeruzsálemi elöljáró

Simon, Makkabeus

Sisimitrés

Sóphrón

Spitamenés

Stasanór

Stratón

Stratoniké, I. Seleukos második felesége

Stratoniké, I. Antiochos lánya

Stratoniké, I. Antiochos lánya

Teleas

Themisón

Theodotos, Lysimachos kincstárnoka

Theodotos, III. Antiochos hadvezére

Therón

Tigranés

Timarchos, Milétos tyrannosa

Timarchos, milétosi követ

Tlépolemos

Tychón

Valerius Messala, Marcus

Zadokidák

Zariadris

Zeuxis

Ziaélas (Zéilas), bithyniai király

II. Zipoithés, bithyniai király

Xenoitas

Xenón

Xerxés

FÖLDRAJZI NEVEK

Aigai

Aigion

Aizanoi

Ai Khanoum

Alabanda

Alexandria Eschata

Alinda

Ameria

Amyzón

Anaitis

Antiocheia az Orontésnél

Antiocheia Alabanda

Antiocheia Margiana

Antiocheia Pisidia közelében

Antiocheia Persisben

Apameia az Orontésnél

Apameia Kibótos (korábban Kelainai)

Apameia a Selaiánál

Apollónia Salbaké

Arábia

Arachósia

Arados

Arbélitis

Aria

Armavir

Armenia

Arsinoé

Askalon

Asophon

Athén

Babylón

Babylónia

Bahrein

Baitokaiké

Baktria

Bambyké (később Hierapolis)

Beroia

Bithynia

Borsippa

Chirbet Qumran

Ciprus

Damascus

Démétrias

Délos

Delphoi

Didyma

Dion

Drangiané

Dura

Dura-Európos

Ekbatana

Épeiros

Ephesos

Epiphaneia (Ekbatana)

Erythrai

Failaka l. Ikaros

Fajjum

Gadara (Gandhara)

Gaza

Gedrósia

Gerasa

Gerrha

Halikarnassos

Hekatompylos

Heliké

Hierapolis lásd Bambyké

Hippos

Iasos

Ikaros

Ilion

Ipsos

Issos

Jeruzsálem

Joppé

Judea

Kabeira

Kana

Kanatha

Kandahar

Kappadókia

Karia

Karmania

Karta

Kassandreia

Kaunos

Khodzsent

Kiddiukomé

Kildara

Kilikia

Koilé-Syria

Kommagéné

Korinthos

Korupedion

Kós

Kutha

Kyrbissos

Kyréné

Kyreschata

Laodikeia Katakekaumené

Laodikeia a Lykosnál

Laodikeia a Libanonnál

Laodikeia Médiában

Laodikeia Phrygiában

Laodikeia Pieriában

Laodikeia Syriában

Larissa

Leontopolis

Lykia

Lysimacheia

Lyttos

Magnésia

Makedónia

Margiana (Merv)

Média

Média Atropaténé

Mezopotámia

Milétos

Moriméné

Mylasa

Myndos

Mysia

Neoteichos

Nysa

Orchoi

Pamphylia

Palaimagnésia

Paropamisadai

Parthia

Parthyaia

Pella

Pergamon

Phasélis

Philadelphia

Phoiniké/Phönicia

Phrygia

Phrygia, helléspontosi

Phrygia, „Nagy” (Maior)

Pidasa

Pisidia

Priéné

Pydna

Rhodos

Raphia

Raphana

Samaria

Samariané

Samos

Sardeis

Seleukeia, korábban Alabanda

Seleukeia Pieria

Seleukeia a Hédyphónnál

Seleukeia az Euphratés mellett

Seleukeia az Eulaiosnál/Susa

Seleukeia az Issosi-öbölnél

Seleukeia a Kalykadnosnál

Seleukeia az Orontésnél

Seleukeia Sidera

Seleukeia/Tralleis

Seleukeia a Tigris mellett

Seleukeia a „Vörös-tenger”-nél

Seleukis

Sidón

Sirynx

Skythopolis

Smyrna

Soloi 

Sparta

Stratonikeia

Susa lásd Seleukeia az Eulaiosnál

Susiané

Syria

Szichem

Tabai Karia

Tabai Persis

Takht-i Sangin

Talabroké

Tambrax

Tapé

Teos

Termez

Thaj

Thrákia

Tlós

Tralleis

Triparadeisos

Troas

Tylos

Tyros

Uruk

Zéla

ELŐSZÓ

BEVEZETÉS

I. A SELEUKIDÁK HELLÉNISZTIKUS ÁLLAMA

1. ALEXANDROS ÖRÖKSÉGE ÉS AZ „UTÓDOK” OSZTOZKODÁSA

2. A HÓDÍTÓ POLITIKA SIKEREI ÉS KUDARCAI

3. RÓMA ÉS PARTHIA KÖZÖTT

4. AZ ÁLLAMSZERVEZET

5. A SELEUKIDÁK VALLÁSPOLITIKÁJA

II. HELLÉN KÖZÖSSÉGEK ÉS INTÉZMÉNYEK A „TAUROSON TÚL”

1. KOILÉ SYRIA

2. BABYLÓNIA

3. AZ IRÁNI TARTOMÁNYOK

4. HYRKANIA

5. MARGIANA

6. SOGDIANA

7. BAKTRIA

8. ARACHÓSIA

9. ARMENIA

VÁLOGATOTT BIBLIOGRÁFIA

ÓKORI SZERZŐK

Rövidítések

A SELEUKIDÁK ÉS A PTOLEMAIOSOK URALKODÁSI ÉVEI

NÉVMUTATÓ

SZEMÉLYNEVEK

FÖLDRAJZI NEVEK

[1] A görög szavakat és neveket a tudományos szakirodalomban használt formában írtam át.

[2] ROSENBERGER, V., Wer Machte den Alexander „den Grossen”. Historia 47, 1998, 485–489.

[3] Diodóros XVII. 117. Iustinus XII. 16. Porphyrios in: Eusebios, Chronica III. 1. 

[4] A katonákat gyötörte a honvágy, és Alexandros halála után fel is lázadtak. Diodóros XVIII. 7,1–2. Tudjuk, hogy Alexandros seregét nők és gyermekek is követték Indiába. Diodóros XVII. 94,3–5. Arrianos, Anabasis VI. 25, 5–7.

[5] SHIPLEY, G., The Greek World after Alexander. London – New York, 2000, 40–51.

[6] Diodóros XVIII. 39.

[7] Arrianos listája, melyet Phótios (Bibliotheca 92, 71b) idéz, csak két részletben tér el Diodórosétól. Nála szerepel Arachósia is, Nagy-Prygiánal pedig Lykia mellett felsorolja külön Lykaoniát és Pamphyliát, ezek azonban nem voltak önálló helytartóságok. A különböző listák hagyományozására vonatkozólag ld. KLINKOTT, H., Die Satrapienregister der Alexander- und Diadochenzeit. Historia Einzelschriften 145, 2000, 67–74. KENT, R. G., Old Persian Grammar, Texts, Lexicon. New Hawen, Connecticut 1953². Reprint 1961. Lásd a Lexicon megfelelő címszavait.

[8] Kilikia az óperzsa birodalomban Kr.e. 401-ig vazallus királyság, ezután válik a perzsa birodalom részévé. Xenophón, Anabasis I. 2. 

[9] Az óperzsa Karmāna egy város vagy terület neve, de sohasem szerepel a tartományok felsorolásában. KENT, Old Persian, Lexicon: Karmāna.

[10] Diodóros XVIII. 39, 5–7.

[11] Strabón XIV. 9,1 C 515.

[12] Nemzetközi ún. normalizált átírásban óp. xšaçapavan, kiejtése khsaszapavan.

[13] Diodóros XVIII. 43. Appianos, Syriaca 52 § 264. Marmor Parium in: F. JACOBY, Die Fragmente der griechischen Historiker. Berlin 1923–1959, 239 B 12. A diadochosok küzdelmeire vonatkozóan ld. WILL, E., The succession to Alexander. In: Cambridge Ancient History, Vol. VII, Part 1, Cambridge 1984, 23–61. MUSTI, D., Syria and the East. In: CAH VII, Vol. VII, Part 1. Cambridge 1984, 175–220. GEHRKE, H. J., Geschichte des Hellenismus. München 2003, 26–45. A további irodalmat lásd ott.

[14] Kr. e. 315 tavasza. Diodóros XIX. 35–36, 49–51. Iustinus XIV. 5–6.

[15] Kr. e. 310 vagy 309. Diodóros XIX. 105,2. Iustinus XV. 2,5.

[16] Diodóros XIX. 68, 4; XX. 27, 1–3; XX. 37, 1–2. Diogenés Laertios II. 115.