Rejtő Jenő

Jó üzlet a halál

Kiadó: Adamo Books Kft.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2019

EPUB ISBN 978-963-453-633-8

MOBI ISBN 978-963-453-634-5

Írta: Rejtő Jenő

Borítót készítette: Ádám Ágnes

Korrektor és szerkesztő: Nemere Ilona

Tördelte: Markó Richárd

Tartalom

A jenki

Egy részvénytársaság szívügye!

Ketten az éjszakában

Két ember kíváncsi a paradicsomra

Megérkezés a paradicsomba

Pokol a paradicsomban

Halálraítéltek

Kenyértörésre kerül a dolog

A tűzijáték

Az Új Hollandia Rt. likvidál

Egy elfajzott utód

A jenki

A jenki Honoluluból jött és ebből az alkalomból rendkívül éhes volt. Honolulutól Batáviáig utazni nem tartozik éppen a jelentéktelen hajózási relációk közé, különösen nem a jenki esetében, aki az úgynevezett legkedvezményesebb turistaosztályon tette meg az utat. Ennek a turistaosztálynak az ára olyan mérsékelt, hogy csak a legritkább esetben lehet hozzájutni. Akkor sem a hajótársaság jóvoltából. A mérséklés ugyanis a díjszabás legmélyebb pontjáig nulla dollárig ad kedvezményt. Az ember csak úgy részesülhet benne, ha kellő óvatossággal elkerüli a jegyszedők és az ellenőr figyelmét. Maga a legkedvezményesebb turistaosztály alig rendelkezik komforttal, és a hajófenék egyik – bálától eltakart – részén található. Néhány tábla csokoládéval és egy üveg szódavízzel egész jól elvan benne a takarékos utas.

A jenkit Tomnak hívták és nemcsak éhes volt, hanem szeplős is. Rendelkezett egy barátságos, gyerekes vigyorral, amiből úgy-ahogy megélt még eddig. Sohasem volt ideges, nem ismerte a sietséget, és ha néha mégis futott, ezt csak az a sportszerű kíváncsiság indokolhatta, amellyel valamelyik rendőr gyorsaságát tette próbára. Hiába is igyekszem szépíteni a dolgot: Tom a rendszertelen és felelőtlen helyváltoztatásnak azon szenvedélyes zarándokai közé tartozott, akiket a társadalom elfogult lekicsinyléssel csavargóknak nevez. Életrajzát a lexikon így kezdte volna: „Iskoláinak elvégzése után nyomban a sajtónál találta meg élethivatását.” Mi azonban mondjuk ki egyszerűen, hogy nyolcéves korában rikkancs lett. Edison óta ennek a pályának van presztízse. Később motorszerelő volt, majd reklámfőnök, haditengerész, tőzsdés, pincér, énekes, vásári árus, magántitkár és még sok minden.

Nem lehet valami furcsábbat elképzelni, mint egy szeplős jenkit, aki megérkezik Batáviába és éhes. Tom életében azonban ez olyan sűrű eset volt, hogy arra az időre, ha milliomos lesz és címert csináltat, ezt a jelenetet akarta – mint a legjellegzetesebbet – megörökíteni a családi pajzson: külföldi kikötőben áll egy ember és korog a gyomra.

Lassan megindult végig a rakodóparton. Gyönyörű, pirosan lakkozott kocsi állt meg a posta előtt és előkelő külsejű nő ugrott ki belőle. Valamit mondott a sofőrnek, és elsietett a főbejáraton. Tom csettentett a nyelvével, ami általában szépérzékének megnyilatkozását jelentette, és addig nézett a nő után, amíg a kék gumiköpeny végképp eltűnt a folyosó homályában.

A kékköpenyes hölgy, úgy látszik, azt mondta a sofőrnek, hogy egyelőre nincs rá szüksége, mert ez tovább gördült az autóval.

Dél felé járt és Tom idegesen szimatolt a mindenfelől dúsan hömpölygő ételszagok között. „Nem jól van ez, Lengley, higgye el, sehogy sincs jól.” Önmagával szemben odáig vitte az udvariasságot, hogy nem tegeződött és sűrű magánbeszélgetéseinél a tiszteletreméltó családi vezetéknevet használta. A sarkon túl lacikonyhák következtek, amelyeknél kínai ételművészek és maláji specialisták pancsoltak egész nap a fazekak körül. Az utcát vastagon borította a szemét, bennszülöttek nyüzsögtek, európaiakkal galoppozó riksakulik rikoltoztak és igyekeztek az indolens ténfergők között utat találni.

Az egyik lacikonyha előtt ott állt a szép, hatalmas autó, amelyet az előbb a postánál látott. A sofőr éppen levest kanalazott, de már előtte állt a hús, a főtt tészta és két deci ginever pálinka is. Tom egy pillanatra lehunyta a szemét, mert különben képtelen lett volna e látvány gyönyörének súlyát elviselni. Azután gyorsan a sofőrhöz lépett és megérintette a vállát.

– Maga ennek a piros Mercedesnek a sofőrje?

A sofőr meglepetten kapta fel a fejét.

– Igen. Miért?

– Egy kékkabátos hölgy megkért a posta előtt, hogy keressem meg ezt a kocsit. Ott várja az autót. Azonnal mennek tovább.

A sofőr káromkodott, ledobott egy ezüstpénzt és elsietett. Tom leült, megette az ebédet, zsebre tette az ezüstpénzt és szintén elsietett.

„Nincs baj, Lengley. Fő az okosság és az adódó helyzetek helyes kihasználása. Most nézzen barátom állás után.”

Mert Tom nem kerülte a munkát. Szeretett állásban lenni, csak nem sokáig. Elvinni egy csomagot, bemázolni egy kerítést, megmondani, merre van egy utca, azután adjanak valami pénzt és hagyják békén.

Két-három óráig hiába nézett állás után. Minden rövidlejáratú tevékenység be volt töltve éppen. Végül is orvul támadta meg a munka. Hátulról egy kéz nehezedett a vállára:

– Halló! Van ideje?

– Attól függ mennyi. Néhány évig momentán ráérek.

– Vigyázzon erre a vitorlásra, amíg visszajövünk! – mondta egy harcsabajuszú, fehérsapkás ember, aki harmadmagával állt a mólón. – Félóra múlva újra itt leszünk, addig üljön be a ladikba. Kap jó borravalót.

– Csak menjen nyugodtan. Az ilyen munkához értek.

…Ez igen! Hanyatt feküdt a fenékben és ebéd utáni sziesztája alatt dohányzott, mint a bankigazgatók. Közben lustán oldalt fordította a fejét és körülnézett. A bárkán hosszú út nyoma látszott. Nagyon erős hajó volt. Jól megépített klipper, akár San Franciscóig el lehetne menni vele, gondolta a jenki. Hátul, a csónak farában nagy szekrényt pillantott meg. Kinyitotta, csak úgy szokásból. Hátha talál valamit, amit a tulajdonosok könnyen nélkülözhetnek. Ruhadarabok és evőeszközök voltak benne. Észrevett azonban valami fehér port is. Vékony csíkot. Felvett belőle, megszagolta, azután a nyelve hegyére tette. Hm… Követte a fehér csíkot, amely az oldalfal deszkájáig vezetett. Miután a deszkát kissé megnyomta, az kifordult a helyéből. Dobozok sorakoztak szépen egymás felett. Kokaincsempészeké volt a bárka.

Tom nagyon dühös lett. Utálta a kábítószercsempészetet, mert alapjában véve jólelkű volt és San Franciscóban nem egyszer látott olyan emberi roncsokat, akik ennek a fehér pornak az áldozatai voltak. Másrészt dühítette, hogy őt hagyják itt, amíg elintézik ügyeiket és így a csónakban egy jóhiszemű idegen vállalja az esetleges razzia veszélyét. Valaki leszólt a partról:

– Hé! Mennyiért vinne át Sabangba?

– Sabangba? Semmi pénzért.

– Miért?

– Ott lakik egy nénikém, akivel nem vagyok beszélő viszonyban.

A parton álló ember, aki bennszülött málhahordójával volt, idegesen topogott. Kereskedőféle lehetett.

– Nézze barátom, jól megfizetem és a kárát is megtéríteném, ha éppen nem oda készült a hajóval és engem mégis elvinne oda.

Lengley kilépett a partra, megnézte az idegent, azután a hajót.

– Hát kérem! Én ugyan nem vihetem Sabangba, mert délután fontos ülésen kell részt vennem az iparkamarában. De meguntam már ezt a vén klippert és olcsón eladnám. Elsőrangú hajó. Vitorlázattal, evőeszközökkel, kabátokkal együtt ötven forint, ezért az árért egy rendes halászcsónakot sem kap.

Az idegen gyorsan ráállt az alkura.

…Miután kissé berúgott, fütyörészve sétált a Weltewreden felé vezető úton. Ötven gulden hatalmas vagyon volt, szinte példátlan a Lengley-család történetében, egészen a dedósig, aki már az első telepesekkel vándorolt be Amerikába, de míg a többiek lázas munkához fogtak a mai New York helyén, addig az ős lefeküdt a Manhattan kopár szikláira, szemére húzta sapkáját és aludt. Családi vonás volt náluk alvás előtt szemre húzni a sapkát, olyan méltóságteljes, nyugodt kézmozdulattal, mintha előkelő nyaralójuk pompás hálószobájának selyemfüggönyét bocsátanak le.

Weltewreden finom, úri hely. Tulajdonképpen ez a főváros. Batávia mocsaras kikötője telve van szúnyoggal, az urak és a polgárok Weltewredenben laknak és Tom, miután ötven guldenja volt, ha úrnak nem is, de polgárnak feltétlenül érezte magát. Miután meleg lett, kiskabátját a karjára dobta, azt sem bánva, ha a járókelők észreveszik, hogy csíkos matróztrikóján súlyos folytonossági zavarok támadtak az idők folyamán. Az ötven forint első mámorában bement egy előkelő kávéházba, hogy feketét igyon. Itt néhány rövid, erőteljes szót váltott a pincérrel, aki vonakodott kiszolgálni őt. A kávéház előtt összeverekedett egy sofőrrel, a sarkon ellátta magát néhány sorsjeggyel, majd beült egy borbélyhoz hajat vágatni és elaludt. Derült álma volt, mert mélységesen meg volt elégedve önmagával. Csak az utcán jutott eszébe, hogy borotválkozni elfelejtett, holott ez terebélyesen aktuálissá vált az arcán Honolulutól Batáviáig. A szemközti bár pénztárában csinos hölgyet pillantott meg, mire nyomban vett egy csokor virágot, átvitte a pénztárosnőnek, bemutatkozott, kezet csókolt és grogot rendelt sok-sok rummal.

Tüneményesen jól érezte magát.

Ez a jó érzése azonban mintegy varázsütésre elmúlt, midőn belépett a helyiségbe az eladott bárka tulajdonosa két társával. Úgy látszik, a gengszterek tanyája szintén Weltewredenben volt. A helyiségből még három-négy ember sietett a harcsabajuszú üdvözlésére. A banda nagy része valószínűleg itt töltötte a szabadidejét. „Nyugalom, Lengley, nyugalom”, biztatta Tom önmagát. „Fényes nappal nyilvános helyen tilos az emberevés.” A harcsabajuszú hozzálépett:

– Hallja maga!

– Hozzám beszél? – kérdezte Lengley.

– Nagyon jól tudja, gazember! – a bajuszos veszélyesen izmosnak látszott és a többiek arcából sem nézett ki sok jó.

– Ha valami baja van velem, hívjon rendőrt! – emelkedett fel önérzetesen Lengley.

– Ehhez nem kell rendőr…

– De kell! Bűnhődni akarok! – és teli torokból ordítani kezdett. – Rendőr! Rendőr!

A csoport ijedten szétrebbent. A pénztárosnő és a tulajdonos is odasietett. A harcsabajuszú remegett a dühtől, de észrevette, hogy Tom valamit megtudott és hirtelen halkan így szólt:

– Ne ordítson, maga ló… Nem bántja senki…

– Mi az, hogy nem bánt? Borravalót ígért nekem?! Adja ide a harminc koronámat! Rendőr!!… Rendőr!!

…Mikor kiért az utcára a harminc koronával, tűnődve szólt önmagához: „Itt konjunktúra van, Lengley, itt meg lehet élni.” Optimizmusát nyomban nyugtalanság váltotta fel, mikor hátranézett és észrevette, hogy az imént elhagyott bár vendégei közül néhány gyanús pofa kódorog a nyomában. Így már nem lesz jó… Ezek csak az estét várják, valami alkalmas helyet, és akkor nem fognak habozni. Azt jól tudta, hogy olyan embereket uszított magára, akik sokan vannak, és hidegvérrel, biztosan gyilkolnak. Közben alkonyodott… Úgy érezte, hogy Lengley komoly bajba került, és szerette ezt a vidám, szeplős fickót, akivel szemben kissé elfogulttá tette, hogy azonos volt vele.

„Nézze, Lengley, ebből ki kell mászni, az élet szép, a nap jó, és végeredményben maga még olyan fiatal. Ki fogunk mászni, Lengley.” Egyre sötétebb lett és mind több és több gyanús alak kóválygott körülötte, így ért a város határába, ahol gyönyörű palmyrapálmákkal szegélyezett villasor kezdődött. Miután vagy száz métert ment, becsöngetett egy villába, a kapusnak azt mondta, hogy levelet hozott, amelyre választ vár, és átadott neki egy írást, amely nemrégen még feljogosította arra, hogy Honoluluban a karitatív ingyen ebédeken részt vegyen. A kapus természetesen nem olvasta el a gazdájának szóló cédulát, azt hitte, valami üzenet, amit futólag vetettek papírra, és elsietett az előcsarnok felé. Tom csak erre várt. Besurrant a villa hatalmas fái közé és ment, amíg a telek oldalán húzódó sodronykerítésnél megpillantotta a másik villa kertjét. Átvetette magát, így ment három-négy villán keresztül, azután egy roppant park végében túlvetette magát a ház mögötti palánkon, és ott állt egy mezőség szélén. Távolban a rizsteraszok mocsaras víztükrei csillogtak feléje. Megállt kissé, hogy kifújja magát, és éppen indulni készült, mikor a felette levő félemeleti ablakból egy hölgy esett a fejére.