REJTŐ JENŐ

POKOL A HEGYEK KÖZÖTT

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2015

ISBN 978-963-387-249-9

TARTALOM

Első fejezet

Második fejezet

Harmadik fejezet

Negyedik fejezet

Ötödik fejezet

Hatodik fejezet

Hetedik fejezet

ELSŐ FEJEZET

Az orgyilkos Ronny

1.

A kocsmában hirtelen csend lett.

Egy másodperccel előbb még mindenfelől vidám beszélgetés, vendéglői moraj olvadt össze, különböző asztalok felől egyesülve. Kacagás, pohárcsörgés, egy-egy élénk felkiáltás rikított csak ki az egyhangú zsongásból. Azután hirtelen csend lett. Az arcok kedvtelen kifejezésre ernyedtek, az emberek megmozdultak a székeiken, és kelletlenül elfordultak az ajtó irányából, némelyik töltött vagy ivott, hogy áthidalja a kínos szünetet.

A változást a vendég idézte elő, aki most lépett be. Ő is észrevette a hirtelen változást, mert egy lapos, rosszindulatú pillantással, mogorván szétnézett, miközben becsukta az ajtót. Egyik asztaltól a másikig járt ez a szúrós tekintet. Akivel éppen szembenézett, az elfordította a fejét vagy fütyörészve a mennyezetre bámult, esetleg a poharához nyúlt.

A jövevény kissé bizonytalan léptekkel megindult a söntéspolc felé. Egyszer még féloldalt fordult és megállt, két hüvelykujját a revolverövébe akasztva, előredüllesztett mellel, kihívóan, ajkbiggyesztve, azután egy imbolygással meglazult ez a merev tartása és továbbment, mint akit valami láthatatlan kéz meglökött; előredülöngélt a bádogasztalig.

- Whiskyt... - bökte ki rekedten.

Hiller, a kövér, nyájas vendéglős, úgy megváltozott, mintha kicserélték volna. Barátságos gyerekarca merev lett, néhány rövid, gyors mozdulattal betöltötte és letette az italt a jövevény elé.

Ez gyorsan felhajtotta az italt, megtörölte a száját, és közben ismét körülnézett. A beszélgetés már megindult az asztaloknál, de halkabban és vontatottabban. Az ajtó mellett ülő cowboyok, akik az új vendég érkezéséig kártyáztak, most ismét leosztották a lapot. A postamester hörpintett az italából, azután odafordult az asztalnál ülő favágókhoz. Ezeket a vegyeskereskedő hozta be Hillerhez egy áldomásra, mert lejöttek a hegyekből, hogy ellássák magukat néhány takaróval meg fejszenyéllel.

- Miről beszéltünk...? - kezdte halkan a postamester.

A különös jövevény egyszerre minden látható ok nélkül hangosan felkacagott, azután előhúzott egy cigarettát, és háttal a polcnak, két könyökére támaszkodva, megvetően, lebiggyesztett szájjal fixírozta a vendégeket.

Errefelé Winstonban nem maradhat meg sokáig a gyáva ember, de kihívó viselkedéssel bárki emberfia megjárhatja, ha Hillernél, a "postakocsi" vendéglőben próbálkozik ilyesmivel. Ez az ember mégis olyan nyílt megvetéssel, gúnyos mosollyal, cseppet sem leplezett kötekedő szándékkal állt ott, hogy csak igen gyáva emberek tűrhették szó nélkül a nyegleségét.

És Winston lakói nem voltak gyáva emberek. A részeg vendég viselkedését még különösebbé tette szokatlan elhanyagoltsága. A nyugati lakos nem fordít különös gondot a megjelenésére, de a nyomorúságos külső ismeretlen valami, mert aki dolgozni akar, az megél a keze munkájából, és amennyire az egyszerű, viseltes, sőt kissé kopott ruhának, elnyűtt kalapnak polgárjoga van, annyira nem látják sehol szívesen a rongyos és piszkos embert. A kötekedő viszont szánalmas külsejű alak volt. Csizmájának félig levált a talpa, és az öt nap előtti eső sara lepte be. Ruháján mindenütt szakadások éktelenkedtek, nyakvédőjét bizonyára elvesztette valahol, és hogy az ingének eredetileg milyen színe volt, az a gyűrött, poros fehérneműn már nem látszott meg. Csupa rongy, sár, piszok volt ez az ember. Sovány arcán, besüppedt szemgödrén az elvadultság, a nélkülözés és az alkoholizmus jellegzetes kifejezése ült. Kócos, sötét haja a sombrero alól rendetlenül a homlokára lógott. Hogy mennyire lefogyott, az legjobban a revolverövén látszott. Ez az öv, amely bizonyára megfeszült a derekán, amikor vásárolta, most lecsúszott és előrelógott, hogy a két hatalmas colttáskája szinte a térdét verdeste. Jobb kezének ujjaival többnapos szakállát dörzsölgette, és vörös lében bóbiskoló szemei újra meg újra körbejártak részeg, réveteg pillantásával a jelenlevőkön.

Mélységes csend volt.

A toprongyos ember bizonytalan, kaszáló járással elindult, egyenesen a postamester felé.

Néhány másodpercig vigyorogva, egészen előrebiggyesztett alsóajakkal nézegette a postamestert. Azután remegő kézzel odatartotta cigarettáját.

- Szabad egy kis tüzet...Mr. Forster?

Forster letette kezéből a szivarját, gyufát vett elő és tüzet adott. A másik hosszúakat szippantott a cigarettából, és állva maradt az asztalnál.

A csend kínossá vált. A postamester kissé sápadtan, de elég határozottan nézett a tolakodóra.

- Kíván valamit, Ronny?

- Mi?... - kérdezte bámészkodva a megszólított. - Ó igen... mondjuk... talán kívánnék. De nem magától Forster... tudja, a maguk viselkedése.

A vegyeskereskedő békítően szólt közbe.

- Azt hiszem, senki sem bántotta, Mr. Kerry. Tüzet kért Mr. Forstertól, és most ég a cigarettája.

- Igen... de Mr. Forster letette a szivarját... letette... és gyufával adott tüzet... ez olyan... mintha kesztyűsen nyújtaná a kezét.

Forster kissé odább húzta a széket, mert valóságos alkoholfelhő hömpölygött feléje Ronny szájából.

- Kötekedni akar? - kérdezte csendesen az egyik bányász.

Ronny végtelenül lenéző ajkbiggyesztéssel fordult meg a tengelye körül, úgy, hogy bizonytalan lábai egymásra csavarodtak. Azután csak ennyit mondott:

- Magukkal?... - És legyintett.

Visszament a polchoz.

- Whiskyt!

- Ne igyon többet, Ronny - felelte Hiller bizonytalanul. Ronny oldalt rágta cigarettáját a szája sarkáig, és a bal szemöldökét annyira lehúzta, hogy szinte eltűnt a szeme. Azután lassan, szótagolva megismételte:

- Whis-kyt...

A kocsmáros szó nélkül italt töltött, és odatette a polcra. Ronny kiitta a whiskyt, azután, mintegy tudomást sem véve a többiekről, monologizálni kezdett:

- Nem törődöm vele... hogy mit beszélnek... a patkányok... A hátam mögött pöffeszkedhetnek... Akármelyik fráter összesúghat rólam a másikkal, ha nem vagyok ott... de aki kesztyűsen... nyújtja a kezét... aki szembe is merészel... pöffeszkedni, azzal elbánok... Akinek nem tetszik, az majd megmondhatja.

Hallgattak. Ronny odadobott egy pénzdarabot az asztalra, azután kiment, és bevágta maga mögött az ajtót, hogy csak úgy rezgett.

A nehéz csend még ott lebegett vagy két másodpercig. Azután először egy szék recsegett, amit valaki közelebb húzott az asztalhoz, majd néhányan megtalálták a méltó felháborodás hangját.

- Nem tudom, hogy miért tűrik ezt?! - kiáltotta a vegyeskereskedő. - Valósággal garázdálkodik itt a városban!

- Csak nem képzeli, hogy odaállok egy ilyennel?... - felelte Forster.

- Megmondom a seriffnek, hogy tiltsa el a helyiségemből - csapott az asztalra Hiller.

A cowboyok más szempontból fogták fel az ügyet.

- Ostobaság, hogy nem merünk felelni neki - mondta az egyik - hiszen már csak az árnyéka önmagának.

- Azt hiszed, ha valaki sovány, az már gyenge is?

- Azt nem tudom - felelte a másik -, de annyi bizonyos, hogy aki remegő kézzel tartja a cigarettát, az nem kezeli olyan biztosan a revolvert, mint régen...

- Csak azt nem értem - fordult az egyik favágó a postamesterhez -, hogy miért nem megy el Arizonából vagy legalább erről a vidékről, ahol ismerik.

- Mert csökönyös és rosszindulatú ember - mondta a postamester. - Mert fejébe vette, hogy az egész város fog elköltözni innen miatta.

- És nincs, aki elbánjon vele?

Néhány másodpercig zavartan hallgattak, azután a postamester igyekezett hetyke hangon felelni:

- Rendes nyugati ember nem áll oda az ilyennel...

- Azután... - dünnyögte a vegyeskereskedő - veszett ember, akitől minden kitelik... olyan, mint az ördög...

Zavartan hallgattak.

- De hiszen úgy néz ki, mint aki eldől, ha mellbe lökik erősen.

- Hm... mégsem ajánlom, hogy mellbe lökje. Vagy ki tudja... Az is lehet, hogy legyöngült, és csak a neve meg a híre védik meg attól, hogy elbánjanak vele...

A helyiség legtávolabbi zugában, szinte észrevétlenül egy karvalyorrú, ősz ember ült. Sok ránc barázdálta keresztül-kasul az arcát. Miután Ronny elhagyta a helyiséget, az ősz ember előrejött. Kissé hajlott háttal, lomha testtartással járt, mintha széles vállú, domború mellkasú felsőtestét nehezen hordaná. Nagy erejű emberek lépnek ilyen majomszerűen ingadozó járással, lengő karokkal. Keskeny szája kissé ferdén húzódott bal felé attól a ránccá beidegződött állandó gúnyos mosolytól, amely ezt az arcot annyiszor tette rosszindulatúvá, ravasszá vagy gyanakodóvá. A roppant vállú ember felső karján szinte láthatóan duzzadt a kabát az izmoktól. A herkulesi megjelenés nemcsak ősz és ráncos külsejével, hanem értelmes magas homlokával, okos szemével is ellentétben állt. A fej egy ravasz diplomatára emlékeztetett, a roppant vállak, a majomszerűen lengő karok faragatlan, nyers díjbirkózóra.

- Ki volt ez az ember? - kérdezte az ismeretlen, ősz vendég Hillertől.

- Aki elment?... Ronald Kerry - felelte a kocsmáros, kissé kedvetlenül, mint aki nem szeret erről beszélni.

- Meg tudná magyarázni az iménti jelenetet?

- Mit kell magyarázni?... - felelte egyre kelletlenebbül a kövér Hiller. - Kötekedik az emberekkel... És hát... Szóval elkerülik a nézeteltérést vele... Fizetni tetszik?

- Félnek tőle, vagy lenézik?

- Hát... ez is, az is... De nem tartozik rám.

- Ember! Mi a fenét titkolózik? Azt higgyem talán, hogy errefelé nem mernek elbánni egy részeg garázda csavargóval?

- Ha bosszantja, menjen utána és verje meg... Lehet, hogy errefelé még tanulhat valamit egy részeg csavargótól is.

- Nézze kérem, én nem szeretem a kertelést, és kíváncsi vagyok az iménti jelenet értelmére. Ez a Ronny tett valamit, amiért errefelé megvetik, ezért gúnyolja az embereket. Viszont olyan legénynek tartják, akivel szemben nem tanácsos erélyesnek lenni.

- Mondjuk, hogy így van. Én semmi esetre sem ártom magam Ronny ügyeibe...

- Gonosztevő?

- Én ezt nem mondtam rá - tiltakozott hevesen Hiller. - Szabályosan felmentették... És különben is, hagyjon békét nekem...!

Az őszhajú ledobott egy pénzdarabot az asztalra, és kiment a helyiségből. Még látta Ronald Kerryt, amint kantárjánál fogva vezette a lovát. Olykor-olykor, a falnak dőlve elindul az utcán. Az idegen szintén elkötötte a fogadó tornácoszlopához kötött lovak közül a saját állatát, és követte a részeget.

2.

Az egyik cowboy a kártyázók közül most odaszólt Hillernek:

- Mit járatod a szádat, Jeff?... Lehetne annyi eszed, hogy ne beszélj ennek az idegennek Ronnyról.

- Miért, mit mondtam? Hallottátok mind, hogy faggatott, és én nem akartam válaszolni - mondta kissé ijedten Hiller. - Végre is süketnémának nem tettethetem magam.

Körülnézett, mint aki helyeslést vár, de az emberek behúzták a nyakukat. Collins, a fegyverkovács vállat vont:

- Nem kell okot adni annak az alaknak arra, hogy itt verekedést kezdjen. Ez a legokosabb. Nem?

A vegyeskereskedő élénken bólogatott.

- De mennyire!

- De hát mit mondtam? - siránkozott Hiller.

- Azt mondtad, hogy felmentették.

- Na és?... Az is sértés, ha valakit felmentenek? Ha azt mondtam volna, hogy elítélték, az egészen más lenne...

- Az lett volna az igazságos... - dörmögte az egyik favágó.

Az egyik asztal mellől Wichy, a lóvadász emelkedett most fel, és az asztalra csapott.

- Hát én véget vetek ennek! Egy részeges, tántorgó fickóról van szó, és ti úgy beszéltek róla, mintha ma is az lenne, aki volt.

- Nagyon helyes! - mondta az egyik cowboy. - Legfőbb ideje, hogy próbát tegyünk vele. Valamennyien úgy érezzük, hogy Ronny már nem a régi. Csak éppen meg kellene győződni valakinek erről, és mindenki a másiktól várja, hogy megfeleljen Ronnynak.

- Hát én kipróbálom! Ha ide beteszi még egyszer a lábát és nem viselkedik tisztességesen, akkor elbánok vele - jelentette ki Wichy.

Izmos ember volt. A lóvadász mind kemény legény. Sokszor hetekig nyargal hegyen-völgyön át egy szép állat nyomában, és ha nem jár hiába, akkor veszélyes munkával, amihez kitűnő ideg, elsőrangú izomerő szükséges, foglyul ejti a vadlovat. Ezért mindannyian úgy érezték a helyiségben, hogy valóban Wichy az, aki alkalmas arra, hogy kísérletet tegyen Ronnyval, miután a lóvadász mesterségénél fogva megszokja a bizonytalan és kockázatos vállalkozásokat.

- Nem vagyok híve a verekedésnek - mondta a postamester -, de helyeslem Mr. Wichy elhatározását. Nemcsak azért, mert ez a Kerry kötekedik, hanem elsősorban, mert szégyene a vidéknek. Nem hiszem, hogy van a nyugaton még egy olyan város, ahol eltűrnék az ilyen... az ilyen...

- Orgyilkost! - kiáltotta Wichy. Ijedt csend lett. - Mit hallgattok el? Torkig vagyok evvel az ostobasággal. Ha ezerszer mentették fel, akkor is orgyilkos! Ha legközelebb bejön a kocsmába, itt mindenki előtt a szemébe mondom, hogy valamennyien azt tartjuk...

- Kérem, kérem... - szólt közbe a vegyeskereskedő. - Csak a maga nevében beszéljen.

- Igaza van Wichynek! - szólt közbe az egyik cowboy. A hangulat már olyan volt Ronny ellen, hogy egy elszánt ember példája megindította a lavinát. - Én is tudtára adom Ronnynak, hogy mit tartok felőle. Nevetséges, hogy eddig nem tettük meg. Aki orvul lövi agyon az ellenfelét, az nem lehet olyan veszélyes férfi, mint amilyennek Ronnyt tartjuk. Ha valóban olyan lenne, akkor szemtől szembe küzdött volna Teddy Backkel.