Csőke Andrea

Nagykommentár
a csődtörvényhez

Kiadja a

Wolters Kluwer Kft.

Budapest, 2015

1117 Budapest, Prielle Kornélia u. 21–35.

Telefon: (40) 464-565, +36 (1) 464-5656

Fax: +36 (1) 464-5657

E-mail: info@wolterskluwer.hu

Internet: www.wolterskluwer.hu

Felelős vezető: Tóth Gábor, a Wolters Kluwer Kft. ügyvezetője

Kiadásért felelős: dr. Takács Tibor

A kiadványok szerkesztéséért felelős: dr. Szabó Marianna

Felelős szerkesztő: dr. Némedi-Tóth Zsuzsanna

Műszaki kiemelt főmunkatárs: Schuller Krisztina

Műszaki szerkesztők: Kerek Imréné, Szász Zoltán

Fedélterv és tördelés: Wolters Kluwer Kft. DTP-csoport

ISBN 978 963 295 444 8

Termékkód: YEB1556

Kiadványaink megtekinthetőek és megvásárolhatóak szakkönyvesboltunkban a Kiadó címén, továbbá a www.complex.hu portálon.

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás és a mű bővített, illetve rövidített változatának kiadási jogát is.

A Kiadó írásbeli hozzájárulása nélkül sem a teljes mű, sem annak bármely része semmiféle formában (fotokópia, mikrofilm vagy más hordozó) nem sokszorosítható.

Csőke Andrea

Nagykommentár
a csődtörvényhez

Nagykommentár a csődeljárásról és a felszámolási
eljárásról szóló 1991. évi XLIX. törvényhez

Wolters Kluwer • Budapest, 2015

Szerző:

dr. Csőke Andrea

A szerző a 2009. szeptember 1-jei lezárású „A csődtörvény magyarázata” című eredeti művet az azóta bekövetkezett változások alapján átdolgozta.

Az eredeti mű szerzői: dr. Csőke Andrea
Fodorné dr. Lettner Erzsébet
dr. Juhász Csaba

Kézirat lezárva: 2014. szeptember 16.

Második, átdolgozott kiadás

© dr. Csőke Andrea, Fodorné dr. Lettner Erzsébet, dr. Juhász Csaba, Budapest, 2009, 2015

© Wolters Kluwer Kft., Budapest, 2009, 2015

A Wolters Kluwer Kft. az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének a tagja.

RÖVIDÍTÉSEK JEGYZÉKE

1959-es Ptk.

1959. évi IV. törvény a Polgári Törvénykönyvről

1991-es Pit.

1991. évi LXIX. törvény a pénzintézetekről és a pénzintézeti tevékenységről

1996-os Hpt.

1996. évi CXII. törvény a hitelintézetekről és a pénzügyi vállalkozásokról

1997-es Gt.

1997. évi CXLIV. törvény a gazdasági társaságokról

1997-es Ctv.

1997. évi CXLV. törvény a cégnyilvántartásról, a cégnyilvánosságról és a bírósági cégeljárásról

575/2013/EU rendelet

az Európai Parlament és a Tanács 2013. június 26-i 575/2013/EU rendelete a hitelintézetekre és befektetési vállalkozásokra vonatkozó prudenciális követelményekről és a 648/2012/EU rendelet módosításáról

ÁÉKBV

átruházható értékpapírokkal foglalkozó kollektív befektetési vállalkozás

Art.

2003. évi XCII. törvény az adózás rendjéről

Be.

1998. évi XIX. törvény a büntetőeljárásról

Bit.

2003. évi LX. törvény a biztosítókról és a biztosítási tevékenységről

BÜSZ

14/2002. (VIII. 1.) IM rendelet a bírósági ügyvitel szabályairól

Bszt.

2007. évi CXXXVIII. törvény a befektetési vállalkozásokról és az árutőzsdei szolgáltatókról, valamint az általuk végezhető tevékenységek szabályairól

Btk.

2012. évi C. törvény a Büntető Törvénykönyvről

Ctv.

2006. évi V. törvény a cégnyilvánosságról, a bírósági cégeljárásról és a végelszámolásról

Cst.

1881. évi XVII. törvénycikk a csődtörvényről

Cstv.

1991. évi XLIX. törvény a csődeljárásról és a felszámolási eljárásról

EÉR

elektronikus értékesítési rendszer

Ectv.

2011. évi CLXXV. törvény az egyesülési jogról, a közhasznú jogállásról, valamint a civil szervezetek működéséről és támogatásáról

EGT

Európai Gazdasági Térség

Erdőtv.

1994. évi XLIX. törvény az erdőbirtokossági társulatról

Eucs.

2007. évi XCIX. törvény az európai területi együttműködési csoportosulásról

Felsz.kijr.

36/2010. (V. 13.) IRM rendelet a felszámolók, a vagyonfelügyelők és az ideiglenes vagyonfelügyelők elektronikus kijelölésének szabályairól

FOE

Felszámolók Országos Egyesülete

Ftv.

1997. évi CXXXII. törvény a külföldi székhelyű vállalkozások magyarországi fióktelepeiről és kereskedelmi képviseleteiről

Ftvr.

1986. évi 11. törvényerejű rendelet a felszámolási eljárásról

Gt.

2006. évi IV. törvény a gazdasági társaságokról

Hartv.

1996. évi XXV. törvény a helyi önkormányzatok adósságrendezési eljárásáról

Hpt.

2013. évi CCXXXVII. törvény a hitelintézetekről és a pénzügyi vállalkozásokról

Ie.

az Európai Parlament és a Tanács 2002. június 6-i 2002/47/EK irányelve a pénzügyi biztosítékokról szóló megállapodásokról

Inytv.

1997. évi CXLI. törvény az ingatlan-nyilvántartásról

Itv.

1990. évi XCIII. törvény az illetékekről

Ket.

2004. évi CXL. törvény a közigazgatási hatósági eljárás és szolgáltatás általános szabályairól

Kjö.

1991. évi XLI. törvény a közjegyzőkről

Kkv. tv.

2004. évi XXXIV. törvény a kis- és középvállalkozásokról, fejlődésük támogatásáról

Lakszöv. tv.

2004. évi CXV. törvény a lakásszövetkezetekről

MOKK

Magyar Országos Közjegyzői Kamara

MNB

Magyar Nemzeti Bank

MNB rendelet      

18/2009. (VIII. 6.) MNB rendelet a pénzforgalom lebonyolításáról

Mnbtv.

2013. évi CXXXIX. törvény a Magyar Nemzeti Bankról

Mnyp.

1997. évi LXXXII. törvény a magánnyugdíjról és a magánnyugdíjpénztárakról

Módtv.

2009. évi LI. törvény a csődeljárásról és a felszámolási eljárásról szóló 1991. évi XLIX. törvény, valamint az azzal összefüggő egyes törvények módosításáról

Mötv.

2011. évi CLXXXIX. törvény Magyarország helyi önkormányzatairól

Mt.

2012. évi I. törvény a munka törvénykönyvéről

OBA

Országos Betétbiztosítási Alap

OBH

Országos Bírósági Hivatal

Öpt.

1993. évi XCVI. törvény az Önkéntes Kölcsönös Biztosító Pénztárakról

Pft.

2009. évi LXXXV. törvény a pénzforgalmi szolgáltatás nyújtásáról

Pp.

1952. évi III. törvény a polgári perrendtartásról

Ptk.

2013. évi V. törvény a Polgári Törvénykönyvről

Ptv.

1989. évi XXXIII. törvény a pártok működéséről és gazdálkodásáról

Rendelet

a Tanács 2000. május 29-i 1346/2000/EK rendelete a fizetésképtelenségi eljárásról

sporttörvény

2004. évi I. törvény a sportról

Szja.

1995. évi CXVII. törvény a személyi jövedelemadóról

Szöv. tv.

2006. évi X. törvény a szövetkezetekről

Sztv.

2000. évi C. törvény a számvitelről

Tpt.

2001. évi CXX. törvény a tőkepiacról

Ütv.

1998. évi XI. törvény az ügyvédekről

Vbt.

1994. évi LXXI. törvény a választottbíráskodásról

Vht.

1994. évi LIII. törvény a bírósági végrehajtásról

ELŐSZÓ

A Csődtörvényként emlegetett, 1992. január 1-jén hatályba lépett, a csődeljárásról, a felszámolási eljárásról és a végelszámolásról szóló 1991. évi IL. törvény eddigi élete során több mint félszáz módosítást ért meg, s még a címe és számozásának leírása is megváltozott: 2006. július 1-jétől a megnevezése a következő: a csődeljárásról és a felszámolási eljárásról szóló 1991. évi XLIX. törvény (a továbbiakban: Cstv.). [Megnevezését és számát a cégnyilvánosságról, a bírósági cégeljárásról és a végelszámolásról szóló 2006. évi V. törvény (a továbbiakban: Ctv.) 135. § (1) bekezdése módosította.] Bár csak egy Csődtörvény van hatályban, de elmondhatjuk, hogy a módosítások miatt számtalan – különböző szabályokat tartalmazó – Csődtörvény alapján folynak az eljárások ma Magyarországon. Annak a kérdésnek az eldöntéséhez, hogy a konkrét esetben milyen rendelkezéseket kell figyelembe venni, az az alapvető szabály felszámolási eljárások esetén, hogy a kérelem benyújtásának időpontjában (a felszámolási eljárást lefolytató bírósághoz érkezésének időpontjában) hatályban levő eljárási szabályok szerint kell az egész eljárást lefolytatni – kivéve, ha a hatályba léptető szabályok már a folyamatban levő eljárásokra is az új rendelkezéseket rendelték alkalmazni. (A felszámolási eljárás kezdő időpontját a Cégközlönyben megjelenő közzétételi végzés tartalmazza.)

A könyv kissé eltér a korábban írt könyveink szerkezetétől. A Csődtörvény elemzését megelőzi egy rövid összefoglalás egyrészt azokról az eljárásokról, amelyek kapcsolódhatnak a fizetésképtelenségi eljárásokhoz, másrészt a határokon átnyúló eljárások helyzetéről. Ezt követően kezdődik a törvény szövegének a magyarázata, amely alapvetően a paragrafusok sorrendjére épül fel. Miután azonban a jogszabály szövege nem logikusan követi az eljárás menetét, több különböző helyen lévő bekezdésben rendelkezik ugyanarról, illetve összefüggenek különböző helyen lévő szabályok, emiatt az összefüggő rendelkezéseket egy helyen tárgyaljuk, s a kapcsolódó szakaszoknál utalunk arra, hogy az olvasó hol találhatja meg a részletes kifejtést.

2012-ben ismét nagy módosítás történt, de nem kizárólag a Csődtörvényben, hanem a környező, kapcsolódó jogszabályokban is. A jogterület folyamatos változása miatt a Kiadó úgy határozott, hogy mostantól fogva rendszeresen hatályosíttatni fogja a Nagykommentárt, mert csak ilyen módon tud valódi segítséget nyújtani.

Mindebből következően tehát a továbbiakban azt kell megvizsgálnia a Nagykommentár olvasójának, hogy éppen milyen időállapotú Nagykommentárra van szüksége, s azt a változatot fogja tudni olvasni. Lehet azonban, hogy célszerű lesz nem csak az adott időpontban hatályos törvény Nagykommentárját megvizsgálni, mert a folyamatosan alakuló joggyakorlat a későbbi időpontban hatályos Nagykommentár szövegében is tartalmazhat olyan gondolatokat, amelyeket érdemes megismerni.

A Polgári Törvénykönyvről szóló 2013. évi V. törvény (a továbbiakban: Ptk.) 2014. március 15-én történő hatálybalépésével ismét egy teljesen új jogi környezetben találjuk magunkat. A Cstv. elsősorban eljárási rendelkezéseket tartalmaz, illetve az anyagi jogi szabályokat a fizetésképtelenségi eljárás specialitásaihoz kívánja alkalmazni. A gazdálkodó szervezetek kapcsolatait azonban a Ptk. határozza meg, ezért az új törvény alapjaiban változtathatja meg a felek viszonyát, az igényérvényesítés módját stb. Nem lehet a korábbi rutin szerint dolgozni. A könyv arra tesz kísérletet, hogy a jogszabályok kapcsolódásából előre látható problémákra megpróbáljon választ adni. A Polgári Törvénykönyvről szóló 1959. évi IV. törvény (a továbbiakban: 1959-es Ptk.) rendelkezéseihez kialakított bírósági gyakorlat felülvizsgálatra kerül, s emiatt lesznek megint olyan lyukak, amelyek tekintetében korábban PK vélemények, jogegységi határozatok töltötték ki a jogszabály hiányosságát, vagy tették egyértelművé a rendelkezéseket, most azonban nem lesz utat mutató, egységes joggyakorlatot kialakító vélemény. Legalábbis egy ideig nem lesz.

Rendkívül fontos azt figyelembe venni a szabályok értelmezésénél, hogy a Ptk. a diszpozitivitásra épül, azaz arra, hogy a felek a Ptk.-tól eltérően is megállapodhatnak, ha ezt a Ptk. kifejezetten nem zárja ki, vagy a jogintézmény lényegéből nem következik az eltérés tilalma. A Ptk. szabályai azokra a jogviszonyokra vonatkoznak, ahol a felek nem tértek el az ott írtaktól. A Nagykommentárban természetesen nem lehet a felek jövőben kötendő megállapodásaira figyelemmel lenni, tehát a következőkben található jogértelmezési megoldások a Ptk.-ban írt szabályokra fókuszálnak.

A Cstv.-t is módosították a Ptk.-ra hivatkozással, illetve a bizalmi vagyonkezelésről szóló törvényben, és az új rendelkezések kapcsán várhatóan problémák keletkeznek a joggyakorlatban. E Nagykommentár kísérletet tesz arra, hogy megoldási javaslatot adjon a már most látható problémákra. Természetesen a joggyakorlat alakulhat másként. Az új szabályokkal kapcsolatban felmerült kérdésekre javasolt válaszok egyfajta jogi levezetést tartalmaznak, nem a kialakult bírósági gyakorlatot, mert az még nincs. Segítséget nyújthatnak azonban abban, hogy akár elfogadva, akár elutasítva az itt leírtakat, az olvasó kialakítsa a saját álláspontját.

A könyv írásának lezárása után ismét módosították a Cstv.-t. Elsősorban technikai jelentőségű a több helyen is megjelenő, az elektronikus ügyintézést (illetékfizetés, közzétételi költségtérítés) kötelezővé tevő szabályozás, melynek a feltételeit a könyv szerkesztése befejezésekor még nem biztosították. A módosítás fontosabb része a Cstv. 49/E. § (3) bekezdésének kiegészítése, valamint a 49/H. § beiktatása, mely a hitelezőnek a felszámoló által történt elektronikus értékesítésről való tájékoztatási jogát tartalmazza.

Budapest, 2014. szeptember

dr. Csőke Andrea

A CSŐDTÖRVÉNY KÖRNYEZETE – KAPCSOLÓDÓ ELJÁRÁSOK

A fizetésképtelenségi jog – csődjog

A Cstv. megszületésével és 1992. január 1-jén történt hatálybalépésével sok minden lezárult, illetve megváltozott, s nem csak a jog területén – gondoljunk például a korábbi fogalomhasználatra. A Csődtörvény megalkotói feltehetőleg nem voltak tisztában azzal, hogy a csődtörvényről szóló 1881. évi XVII. törvénycikk alapján kialakult „csődjog” fogalmát – ami addig szakmailag is helyes meghatározás volt – gyakorlatilag megfosztották szakmai tartalmától és laikus meghatározássá változtatták. Az 1881-es Csődtörvény nagyon sok tekintetben különbözött a hatályos Cstv.-től, de tartalmát tekintve, ha „csődöt nyitottak” az adóssal szemben, akkor az adós eljárásba bevonható vagyonát a hitelezők követeléseivel állították szembe, s a vagyont az eljárás során a hitelezők között szétosztották – ez a hatályos törvény szerinti felszámolási eljárás elveinek felel meg. Reorganizációról, az adóssal kapcsolatos bármilyen megmentési törekvésekről olyan hangsúlyosan nem volt szó, mint ahogyan a modern fizetésképtelenségi törvények ezt kezelik, bár nem vitásan volt arra lehetőség, hogy az adós megállapodjon a hitelezőivel.

A Csődtörvény hatálybalépésével a korábbi, és a mindennapi szóhasználatban még ma is élő „csődbe jut”, „csődbe kerül” fogalmak jelentése már nem felel meg a hatályos jogszabályi tartalomnak, hiszen a törvény szerinti csődeljárás esetén nem biztos, hogy az adós már fizetésképtelen, esetleg pontosan ezt a helyzetet akarja elkerülni egy csődeljárás segítségével (melynek a célja az adós és a hitelezők közötti egyezség létrehozása a fizetésképtelenség elkerülése vagy annak megoldása érdekében).

Az is gondot okozhat, hogy a közgazdaság-tudomány is a „csőd” szót használja a fizetésképtelenségi helyzet meghatározására, holott a csődeljárás jogilag már nem fedi le teljesen a fizetésképtelenségi eljárásokat.

Ehhez még azt is figyelembe kell vennünk, hogy nem kizárólag a Csődtörvény foglalkozik fizetésképtelen adósokkal kapcsolatos eljárásokkal, hiszen már 1996 óta hatályban van a helyi önkormányzatok adósságrendezési eljárásáról szóló 1996. évi XXV. törvény, amely az önkormányzatok fizetésképtelenségi helyzete esetén alkalmazandó bírósági eljárási szabályokat tartalmazza, s szükség lenne nálunk is a nem egyéni cég egyéni vállalkozók, valamint a magánszemélyek adósságrendezési eljárásáról szóló törvényre, mely tudna alternatívát ajánlani a végrehajtási eljárások elszenvedése helyett. [Szakmai anyagokban ez utóbbi „fogyasztói csőd” megnevezéssel jelenik meg, hiszen a magánszemélyekkel szembeni eljárások tervezett adósai nem azok lesznek, akik keveset keresnek és egyébként sem rendelkeznek vagyonnal, hanem azok a személyek, akik abban bízva adósodtak el – s vásároltak lakást, tartós fogyasztási cikkeket –, hogy a törlesztőrészleteket meg tudják fizetni, azonban élethelyzetük megváltozása (betegség, munkanélküliség stb.) miatt erre időlegesen, vagy tartósan képtelenné váltak.]

A fentiekből kitűnően tehát a kialakult magyar helyzetben sem pontos már a „csődjog” kifejezés használata, hiszen a „csődeljárás” sokkal szűkebb tartalommal bír, mint amelyet a köznyelv a „csőd” szónak tulajdonít, ugyanakkor már más elnevezésű, de szintén a fizetésképtelenségi helyzet kezelésével foglalkozó eljárások is léteznek, amelyek ráadásul nem is a Csődtörvényben kerültek megfogalmazásra.

Amikor 2004. május 1-jén az Európai Unió tagállamává váltunk, hatályossá vált Magyarországon is valamennyi olyan jogszabály, ami abban a pillanatban hatályos volt az Unió területén, így a fizetésképtelenségi eljárásról szóló a Tanács 2000. május 29-ei 1346/2000/EK rendelete (a továbbiakban: Rendelet) is. Ez a Rendelet olyan esetekben alkalmazandó, amikor egy adós elleni fizetésképtelenségi eljárásban egy vagy több tagállam joghatósága is érintett lehet, azaz rendelkezéseket tartalmaz arra az esetre, ha az egyik tagállamban megindítják a fizetésképtelenségi eljárást, de az adósnak vagyona, hitelezői lehetnek a másik tagállamban, s meghatározza az alapvető elveket, hogy ilyenkor a bíróságoknak és egyéb szerveknek hogyan kell eljárniuk. Ha máshonnan nem, hát a Rendelet mellékleteiből megtudhatjuk, hogy a Magyarországon kialakult dualista rendszer – csődeljárás–felszámolási eljárás – nem minden tagállamban bevett módszer, van, ahol 3–4 különböző eljárásnak a neve is szerepel a mellékletben, s nyilvánvalóan ezek teljesen más tartalommal bírnak, mint a magyar eljárások.

Nem fordíthatók le tehát csődeljárásra vagy felszámolási eljárásra ezek a más tagállamban megindított eljárások, csődjognak pedig – a fent kifejtettek miatt – egyáltalán nem lehet nevezni ezt a területet, az egyetlen – bár nehezen kimondható – meghatározás a „fizetésképtelenségi jog”, s a más tagállamokban, vagy a világ más országaiban indított eljárásokat „fizetésképtelenségi eljárásoknak” kell nevezni. Ezzel az eljárás lényegi tartalma – tehát, hogy az adós már bekövetkezett vagy esetlegesen bekövetkező fizetésképtelenségi helyzetének a megoldására irányul – kifejezésre kerül. Egyéb közös jellemzőként csak az a nemzetközi megkülönböztetés szolgálhat, hogy vannak a

a) „reorganizációs típusú” vagy „megmentésre irányuló” eljárások – amelyek célja az adós továbbélésének a biztosítása; illetve vannak

b) a „felszámolási típusú” eljárások, amelyeknek a célja az adós vagyonának a szétosztása a hitelezők között oly módon, hogy az adós a tevékenységét már nem fogja folytatni.

Ezt a kettősséget tartalmazza a Rendelet is, amely egyrészt a fizetésképtelenségi eljárások felsorolását tartalmazza az A. mellékletében, majd külön meghatároztatja a „felszámolási típusú” (winding up) eljárásokat a B. mellékletben (mely nyilvánvalóan már az A. mellékletben szereplőknek csak egy részét tartalmazza, így az itt nem szereplők feltehetően az adós továbbélését kívánják elősegíteni).

A Rendelet várhatóan hamarosan módosításra kerül, melynek egyik leglényegesebb újítása az lesz, hogy nemcsak e két típusú eljárás kerül a hatálya alá, hanem az úgynevezett „pre-insolvency” eljárások, azaz a fizetésképtelenséget megelőző eljárások, vagy másként „hybrid” eljárások. Ezeknek az a jellemzője, hogy a gazdálkodó szervezet nem fizetésképtelen – ha az lenne, kizárt lenne az ilyen eljárások indítása alól –, de észlelte a vezetése, hogy a gazdálkodás irányának a fenntartásával fizetésképtelenné válhat, ezért a bíróság segítségét kéri egy bizalmas eljárásban (amely tehát nem tartalmaz közzétételt) a fizetésképtelenség elkerülésére.

A magyar fizetésképtelenségi és jogutód nélküli megszűnéssel foglalkozó eljárások

A fent kifejtettek alapján először vizsgáljuk meg, hogy milyen hazai fizetésképtelenségi és jogutód nélküli megszűnéssel kapcsolatos eljárások léteznek, ezek hogyan kapcsolódnak egymáshoz, majd mindezt el kell helyeznünk nemzetközi viszonylatban, hiszen egyes eljárásoknak nemzetközi kihatása is lehet az Európai Unión belül és azon kívül is.

Az alábbi ábrán az ellipszisben található eljárások az adós fizetésképtelenségével kapcsolatosan indulnak, míg a nagy téglalapban levők a gazdálkodó szervezet jogutód nélküli megszűnésére irányuló eljárások. A vagyonrendezési eljárás egyikbe sem tartozik, mégis szoros kapcsolatban van a jogutód nélküli megszűnésekre irányuló eljárásokkal. Az ábrán is látható, hogy az adósságrendezési eljárás kivételével (amely fizetésképtelenségi eljárás, de az adós specialitása miatt – helyi önkormányzat – más eljárásoknak nem lehet alanya) mindegyik eljárás folytatódhat felszámolási eljárásként, akár fizetésképtelenségi eljárás volt már az első is (csődeljárás), akár a nem fizetésképtelen gazdálkodó szervezet jogutód nélküli megszűnésére irányuló eljárásokról beszélünk (végelszámolási eljárás, kényszertörlési eljárás).

Nézzük meg egyenként először az ábrán szereplő azon eljárásokat, amelyekkel a későbbiekben nem foglalkozunk, azonban részben a fizetésképtelenségi eljárások közé tartoznak (adósságrendezési eljárás), részben pedig előzményei lehetnek a felszámolási eljárásnak, de nem a Csődtörvényben történik szabályozásuk, hiszen nem fizetésképtelen gazdálkodó szerv ellen folynak (végelszámolási eljárás, kényszertörlési eljárás), s nem hagyhatjuk figyelmen kívül a vagyonrendezési eljárást sem.

1. ábra: Magyar fizetésképtelenségi és jogutód nélküli megszűnést eredményező eljárások

Az adósságrendezési eljárás

Hosszú Csipkerózsika-álmából felkeltve most az egész önkormányzatokkal – s közte az önkormányzatok fizetésképtelenségével – kapcsolatos jogterület is forrong, elsősorban azért, mert a gazdasági válság miatt finanszírozhatatlanná váltak a korábban jól működő önkormányzatok, vagy éppen a korábbi beruházásokra felvett hitelek nőttek meg kezelhetetlen mértékűvé, illetve egyszerűen rosszul gazdálkodott az önkormányzat a vagyonával, esetleg túl nagy kockázatot vállalt és várakozásai nem jöttek be. A korábbi kistelepülési adósságrendezési eljárások helyett – amelyekre a helyi önkormányzatok adósságrendezési eljárásáról szóló 1996. évi XXV. törvény (a továbbiakban: Hartv.) magát az adósságrendezési eljárást modellezte még 1996-ban – egyre több nagyobb város került fizetésképtelenségi helyzetbe. (Hozzá kell tenni, hogy az adósságrendezési eljárás szabályaihoz hosszú évtizedekig nem nyúltak hozzá annak ellenére, hogy a mintául szolgáló Cstv. folyamatosan változott. Ezért azután a felszámolási eljárásokban már megismert, megszokott jogi megoldások helyett az 1996-ban hatályos Cstv. rendelkezéseivel találták magukat szembe a hitelezők.) A nagyobb városok ellen indult adósságrendezési eljárások felvetették magának az önkormányzati rendszer finanszírozása megreformálásának problémáját is. A Magyarország helyi önkormányzatairól szóló 2011. évi CLXXXIX. törvény (a továbbiakban: Mötv.) rendelkezései folyamatosan léptek hatályba.

Az adósságrendezési törvényt – a nagyobb településeken lefolytatott eljárásokban felmerült kérdésekre is tekintettel – módosították oly módon, hogy a megváltoztatott rendelkezéseket a már folyamatban levő eljárásokra is alkalmazni kellett – természetesen attól függően, hogy éppen hol tartott az eljárás (nem volt visszamenőleges hatálya például a kezdeményezési jog változására tekintettel).

A Hartv. – nevéből következően – a helyi önkormányzatok (a községi, városi, járásszékhely városi, megyei jogú városi, megyei, kerületi és fővárosi önkormányzat mind helyi önkormányzatnak minősülnek) fizetésképtelenségi helyzetének megoldására irányuló eljárás. A 2011. november 26-án hatályba lépett a megyei önkormányzatok konszolidációjáról, a megyei önkormányzati intézmények és a Fővárosi Önkormányzat egyes egészségügyi intézményeinek átvételéről szóló 2011. évi CLIV. törvény 2. § (3) bekezdése második mondatában a következőt mondta ki: „A megyei önkormányzattal szemben folyamatban lévő adósságrendezési eljárás a törvény hatálybalépésével a törvény erejénél fogva megszűnik.” A 2. § (9) bekezdése szerint „a megyei önkormányzatok adósságának 5. §-ban szabályozott átvételéig a helyi önkormányzatok adósságrendezési eljárásáról szóló 1996. évi XXV. törvény szerint adósságrendezési eljárás megyei önkormányzat ellen nem kezdeményezhető.” Az 5. § (1) bekezdése szerint „A Magyar Állam 2011. december 30-ai hatállyal – a (2)–(5) bekezdésben foglaltak figyelembevételével – átvállalja a megyei önkormányzatok 2011. december 30-án fennálló adósságát és annak járulékait, valamint a Fővárosi Önkormányzat adósságállományából azon 2011. december 30-án fennálló tartozásokat és azok járulékait, amelyek kifejezetten és nevesítetten az átvételre kerülő intézményekhez, az általuk ellátott feladatokhoz kapcsolódóan keletkeztek.” Ebből következően a konkrétan meghatározott – 2011. december 30-án fennállt – követelésekre hivatkozással kizárt az adósságrendezési eljárás megindítása, amennyiben azonban az átvett tartozásokon kívüli, vagy azt követően keletkező követelésekről van szó, a törvény nem zárta ki a megyei önkormányzatokkal szembeni adósságrendezési eljárás kezdeményezési lehetőséget. (Más kérdés, hogy a Mötv. rendelkezései alapján megváltozott gazdálkodási rend miatt milyen okból válhatnak fizetésképtelenné az önkormányzatok.)

A törvény szerint az önkormányzat székhelye szerint illetékes törvényszéken az eljárás akkor kezdeményezhető, ha az önkormányzat, vagy az önkormányzati költségvetési szerv a 4. § (2) bekezdés hat pontjában meghatározott feltételek valamelyike szerint nem tudott eleget tenni kötelezettségének. Az eljárást az a) pont szerint kezdeményezheti a hitelező vagy az önkormányzat is. A módosított Hartv. 5. §-a szerint a polgármester a fizetésképtelen helyzet fennállásáról [4. § (2) bekezdés a)–d) pont] a pénzügyi bizottságot (ha van ilyen) haladéktalanul tájékoztatja, és a képviselő-testületet, illetve a közgyűlést 8 napon belül összehívja. A képviselő-testület a fizetési kötelezettségek rendezésére határozatot hoz, vagy felhatalmazza a polgármestert az adósságrendezési eljárás azonnali kezdeményezésére. Ha a 4. § (2) bekezdés a)–b) pontjában megjelölt helyzet az esedékességet követő 90. napon, illetve a c)–d) pontban megjelölt helyzet a bekövetkezését követő 30. napon is fennáll, a polgármester – a képviselő-testület döntése alapján – 8 napon belül köteles az adósságrendezési eljárást kezdeményezni.

Nem állapítható meg a szövegből, hogy mit kell tenni akkor, ha:

a) a 4. § (2) bekezdés e) vagy f) pontjában leírt fizetésképtelenségi ok áll fenn,

b) a képviselő-testület nem hoz a tartozások rendezésére határozatot és nem is hatalmazza fel a polgármestert az adósságrendezési eljárás kezdeményezésére. Még a (2) bekezdés szerint sem kapott eljáráskezdeményezési jogot a polgármester, mert hiába áll fenn a fizetésképtelenség, csak akkor kezdeményezheti az eljárást, ha erre a képviselő-testület felhatalmazta.

Az Mötv. rendelkezései szerint, ha az önkormányzat nem tesz eleget jogalkotási, határozathozatali kötelezettségének, akkor a Kormányhivatal – egy bírósági eljárás lefolytatása után – jogosult azt saját döntésével pótolni, ezért a b) pontban írt esetben – amennyiben a Kormányhivatal álláspontja szerint is fennáll a fizetésképtelenségi helyzet – úgy ezen a módon, egy hosszas eljárást követően kezdeményezhető az adósságrendezési eljárás [Mötv. 132. § (1) bekezdés e) pont].

Ugyanakkor, ha hitelező kezdeményezi az adósságrendezési eljárást, és a bíróság megküldi az önkormányzat részére a hitelező kérelmét, akkor az önkormányzat képviselő-testületének a határozatáról nem tartalmaz rendelkezést a törvény. Ha az önkormányzat a meghatározott 15 napon belül nem nyilatkozik a bíróságnak, a fizetésképtelenség tényét vélelmezni kell. Ebben az esetben a bíróság adósságrendezést elrendelő végzése ellen csak akkor élhet fellebbezéssel a polgármester – mint az önkormányzat képviselője –, ha erre a képviselő-testület felhatalmazta.

Az adósságrendezés megindításával a bíróság pénzügyi gondnokot jelöl ki az önkormányzathoz, akinek a feladata az adósságrendezés első szakaszában (egyezségi szakasz) elsődlegesen a tanácsadás, ellenőrzés. A kötelezően lefolytatandó első szakaszban meg kell próbálni az önkormányzat és a hitelezők közötti egyezség létrehozását.

Pénzügyi gondnokká a felszámolók névjegyzékén szereplő felszámolók közül azok választhatók ki, akik a pénzügyi gondnokok névjegyzékére pályázat útján felkerültek. [95/1996. (VII. 4.) Korm. rendelet a helyi önkormányzatok adósságrendezési eljárásáról szóló 1996. évi XXV. törvény végrehajtásának egyes kérdéseiről.] Ez tehát egy jóval szűkebb kör, mint a felszámolók köre, speciális tudást, önkormányzati működési ismereteket is feltételez a pénzügyi gondnokként eljáróktól.

Sikertelen egyezség esetén a bíróság megindítja az adósságrendezésnek a vagyon bírósági felosztására irányuló szakaszát. Ebben az eljárási szakaszban a pénzügyi gondnok szerepe megváltozik, tanácsadóból rendelkezővé válik, így joga és kötelessége értékesíteni az adósságrendezésbe vonható vagyont (törvényben meghatározott forgalomképtelen törzsvagyon feletti, valamint a hatósági feladatok és az alapvető lakossági szolgáltatások ellátásához szükséges vagyon feletti vagyonrész, mely forgalomképes), majd vagyonfelosztási javaslatot kell készítenie. A benyújtott javaslatot a bíróság megvizsgálja, és azt jóváhagyja vagy a jóváhagyást elutasítja.

2013. november 26-tól kezdődően hatályos a Hartv. 32. § (4a) bekezdése, amely tartalmában alapvetően megváltoztatta a törvény szerkezetét. Eszerint, ha a bíróság vagyonfelosztási javaslatot tartalmazó jóváhagyását – amely az adósságrendezési eljárás befejezését megelőző lépés – megelőzően a helyi önkormányzat és hitelezői a hitelezők követelésének kielégítését célzó egyezséget kötnek és az egyezség megfelel a jogszabályoknak, a bíróság az adósságrendezési eljárást végzéssel befejezi. Ez azt jelenti, hogy a pénzügyi gondnoknak meg kell kezdenie az adósságrendezésbe vonható vagyon értékesítését a bíróság vagyonfelosztási szakaszt elrendelő végzését követően, ám az önkormányzat és a hitelezői folytathatják az egyezkedést. Ha a bíróság végzésének meghozatala előtt létrejön az egyezség, akkor a bíróságnak azt kell vizsgálnia, és nem a vagyonfelosztási javaslatot.

A pénzügyi gondnokok egyébként is nehéz helyzetét ez a rendelkezés még nehezebbé tette, hiszen egyezség esetén az adósságrendezésbe vonható vagyon is megmaradhat. Mit szabad és kell neki értékesítenie? Tekintettel kell-e lennie a folyamatban levő egyezkedésre? Ilyen rendelkezést nem tartalmaz a törvény, tehát a pénzügyi gondnoknak folytatnia kell az értékesítést, követelések behajtását stb. Az adós önkormányzat és a hitelezők feladata az adott helyzethez igazodva az egyezség létrehozása. Ezt a rendelkezést – a 38. § szerint – a hatálybalépéskor folyamatban levő eljárásokban is alkalmazni kellett, ha a vagyonfelosztási javaslatot még nem hagyta jóvá a bíróság.

A vagyonfelosztási javaslat bíróság általi jóváhagyását követően a pénzügyi gondnok a hitelezők igényét a kielégítési sorrend szerint kifizeti a meglévő vagyon erejéig. Ha a pénzügyi gondnok ezt követően jelenti a vagyonfelosztás teljesítését a bíróságnak, a bíróság a pénzügyi gondnok díját megállapítja és az eljárást befejezi.

Az eljárás befejezésével az önkormányzat nem szűnik meg, hiszen ezt a politikai képződményt az adósságrendezési eljárást lefolytató bíróság nem szüntetheti meg, azonban nagyon nehéz helyzetbe kerül, mert vagyonától megfosztva kell megoldania a kötelezően ellátandó feladatait.

A törvény megalkotását eredetileg 1996-ban az indokolta, hogy az önkormányzatok egy része – amelyek a saját vagyonukkal és a központi költségvetéstől kapott juttatásokkal gazdálkodnak – felelőtlenül kezelte a vagyonát arra számítva, hogy a központi költségvetés háttérfelelősként majd kisegíti őket a nehézségekből. A hitelezők ugyanezen ok miatt biztosítottak olyan hiteleket az önkormányzatoknak, amelyeknél előre látható volt, hogy azt képtelenek önerőből visszafizetni. A törvény hatálybalépésével egyértelművé vált, hogy korlátozott a központi költségvetés felelőssége az önkormányzatok gazdálkodásában, mind az önkormányzatnak, mind a hitelezőknek meg kell fontolniuk a hitelezést.

Ettől az elvtől való eltérésként értékelhető a szintén 2013. december 6-tól alkalmazható 23. § (7) bekezdésben található az a rendelkezés, hogy – legalábbis az államnak a helyi önkormányzattal szemben fennálló követelése – az államháztartásért felelős miniszter engedélyével 50%-os mértékig csökkenthető.

A jogutód nélküli megszűnést eredményező eljárások

A) A végelszámolási eljárás

A jogutód nélküli megszűnéssel kapcsolatos, nem Csődtörvényben szabályozott egyik eljárás a végelszámolási eljárás. A Csődtörvény hatálybalépésekor még a negyedik fejezetet a végelszámolás általános szabályai adták, azonban 2006. július 1-jétől a Csődtörvényből átkerült a végelszámolás szabályozása a Ctv.-be (VIII. fejezet 94–115. §).

A csődtörvényi időszak alatt is furcsa kettősség alakult ki a végelszámolás területén, hiszen a Cstv. csak a „rendes” végelszámolás szabályait tartalmazta, azaz olyan rendelkezéseket, amikor a gazdálkodó szervezet tulajdonosai maguk akarták a tevékenységet befejezni, végelszámolót választottak, aki azután a záró feladatokat elvégezte. Ugyanakkor már ezen időszakban is létezett az a „szankció” jellegű végelszámolás, amelyet a cégbíróságok akkor rendeltek el, amikor törvényességi felügyeleti jogkörükben eljárva a gazdálkodó szervezetet jogutód nélkül megszüntették. Problémát jelentett a gyakorlatban, hogy a kétféle – önkéntes, illetve szankciós – végelszámolásnak nem különültek el a szabályai, gyakorlatilag mindegyik vonatkozásában a Cstv. rendelkezéseit kellett (volna) alkalmazni.

Ezen változtatott a 2006-os Ctv. létrehozása, amelyben a korábbi „egységes” szabályokat felváltotta a végelszámolások tekintetében az a megoldás, hogy – az önkéntesség és a szankció jelleg alapján történő megkülönböztetéssel – ismert rendes végelszámolást (ezen belül egy alváltozat az egyszerűsített végelszámolás) és kényszer-végelszámolást. Ez a kettősség megjelent a sikertelen végelszámolások utáni felszámolás kezdeményezési jognál is.

2012. március 1-jén lépett hatályba a 2011. évi CXCVII. törvény, mely a Ctv.-t is módosította, és ebben a körben igen nagy változásokat hozott. Megszüntette a kényszer-végelszámolást – a Ctv. 131/A. § (1) bekezdése szerint a folyamatban levő kényszer-végelszámolásokat a 2012. július 16-tól hatályos rendelkezések szerint 2013. január 1-jéig be kellett fejezni, vagy ha ez nem sikerült, akkor azt át kellett alakítani kényszertörlési eljárássá, vagy felszámolási eljárást kellett kezdeményeznie a felszámolónak megfelelő feltételek fennállása esetén. A továbbiakban, ha végelszámolásról beszélünk, akkor annak nem lesz szankciós tartalma, mert az kizárólag a tulajdonosok döntésén alapuló, jogutód nélküli megszűnésre irányuló eljárás.

A végelszámolást az adós legfőbb szerve határozza el.

A végelszámolás kezdő időpontja az az időpont, amelyet a legfőbb szerv a jogutód nélküli megszűnésről rendelkező határozatban megállapít [Ctv. 97. § (2) bekezdés]. Ebben a határozatban rendelkezni kell tehát a Ctv. 98. § (1) bekezdése szerint

– a jogutód nélküli megszűnésről és a végelszámolás elrendeléséről,

– a végelszámolás kezdő időpontjáról,

– a végelszámoló személyéről, díjazásáról, illetve annak ingyenességéről [Ctv. 99. § (2) bekezdés],

– a cég vagyoni részesedésével működő jogalanyok, valamint a részvételével működő alapítvány vagy társadalmi szervezet sorsáról.

A Ctv. 106. § (1) bekezdése szerint a cég hitelezői a követeléseiket a végelszámolás megindításának Cégközlönyben történő közzétételét követő 40 napon belül jelenthetik be a végelszámolónak. A bejelentés akkor is szükséges, ha a céggel szemben a követeléssel kapcsolatban hatósági vagy bírósági eljárás van folyamatban. A bejelentés elmulasztása vagy késedelmes teljesítése nem jár jogvesztéssel, de a zárómérleg és a vagyonfelosztási határozat elfogadását követően hitelezői igényt már csak a megszűnt cég tartozásaiért történő helytállásra vonatkozó szabályok szerint lehet érvényesíteni. Az elfogadásig azonban lehetőség van a bejelentésre.

A (4) bekezdés szerint annak a hitelezőnek, akinek bejelentett követelését a végelszámoló vitatja, igényét a végelszámoló értesítésének kézhezvételétől számított 30 napos határidőn belül a bíróság előtt perben kell érvényesítenie, és ennek megindítását a végelszámolónál kell igazolnia. Itt sincs jogvesztés, a kockázat ugyanaz, mint a be nem jelentett hitelezői igénynél, mert ha igazolta a perindítást, akkor a végelszámolónak a követelésre tartalékot kell képeznie, ha viszont nem igazolta (vagy nem indította meg a határidőn belül a pert), akkor nem képeznek tartalékot, és esetleg szétosztják a többi hitelező között a vagyont.

A cég korábbi vezető tisztségviselőjének a végelszámolás kezdő időpontját követő 30 napon belül át kell adnia a tevékenységet lezáró beszámolót a végelszámoló részére, melyből kiindulva a végelszámoló – a hitelezői igények ismeretében – megállapíthatja, hogy a cég vagyona a hitelezői követelések fedezetére elegendő-e, s ha ez nem elég, és a tagok nem fizetik be a megállapítást követő 30 napon belül a hiányzó összeget, úgy haladéktalanul köteles kezdeményezni a felszámolási eljárást [Ctv. 108. § (1) bekezdés]. „Rendes végelszámolás” esetén tehát maga a végelszámoló az a kötelezett, akinek azonnal – ahogyan a tudomására jut a fizetésképtelen helyzet – kezdeményeznie kell a felszámolási eljárást a felszámolási eljárás lefolytatására illetékes bíróságnál. [A Ctv. 99. § (4) és (5) bekezdései polgári jogi felelősségét is kimondja erre vonatkozóan a végelszámolónak.]

A fizetésképtelenségi helyzet a végelszámoló által kezdeményezett eljárások esetében más, mint a hitelezők általi kezdeményezésnél, itt a vagyont kell összevetnie a hitelezői igényekkel, s ha a vagyon nem elég a hitelezői igények kielégítésére és a tagok felhívás ellenére nem vállaltak kötelezettséget a szükséges források biztosítására, úgy a Cstv. 27. § (2) bekezdés f) pontjára hivatkozással kell kezdeményeznie a felszámolási eljárást.

A végelszámolás lefolytatására 3 év áll rendelkezésre, ha a cég törlésére irányuló kérelmet ezen időtartam alatt nem nyújtják be [Ctv. 116. § (1) bekezdés b) pont] a cégbíróság a kényszertörlési eljárást megindítja.

B) A kényszertörlési eljárás

A kényszertörlési eljárás (Ctv. VIII/A. fejezet) bevezetésének egyik – és talán legfőbb – oka a felszámolási eljárássá átalakult kényszer-végelszámolási eljárások nagy száma volt. A „fantomizálódott” gazdálkodó szervezeteket a tulajdonosaik nem „vezették ki” a gazdaságból, a sikertelen, eredménytelen vagy egyszerűen már az alapítás célját teljesített cégek eltakarításának költségeit a társadalomra hagyták. Ennek az egyik megjelenési formája – a felszámolási eljáráson kívül – a cégbíróság által indított szankcionális kényszer-végelszámolás volt. A kényszer-végelszámolók azonban – amelyek általában a felszámoló társaságok közül kerültek kijelölésre – a kényszer-végelszámolóként végzett tevékenység után nem kaptak semmilyen díjat. A kényszer-végelszámolás költségeinek finanszírozását úgy biztosították a maguk számára, hogy bejelentették a cégbíróságnak: ki nem elégített hitelezői igény „merült fel” az eljárásban, s a cégbíróság kezdeményezésére a felszámolási eljárásokat lefolytató bíróság a felszámolási eljárást hivatalból elrendelte. Az így megindult felszámolási eljárások azonban – figyelemmel arra, hogy az adós vezető tisztségviselői már korábban sem vették fel a kapcsolatot cégbírósággal, a kényszer-végelszámolóval – általában egyszerűsített módon fejeződtek be, amelyben viszont már biztosította a Magyar Állam a minimális felszámolói díjat. A kényszer-végelszámolási eljárások nagy száma miatt egyre emelkedett – és már kritikus méreteket öltött – az „átfordított”, egyszerűsített módon befejezett felszámolási eljárások száma, amely után milliárdos összeget kellett kifizetni a központi költségvetésből felszámolói díj kiegyenlítése címén.

A probléma alapvetően kétféle módon oldható meg.

a) Lemond az állam arról, hogy valamennyi gazdálkodó szervezet csak szabályozott módon hagyhatja el gazdaságot – azaz elszámol a tevékenységével – és ebben az esetben a fizetésképtelenségi eljárás lefolytathatósága egy olyan joggá válik, ami megakadályozza a vezetőkkel, tulajdonosokkal szembeni későbbi felelősségre vonást. Ha ugyanis egy gazdálkodó szervezet tisztességesen működik, csak a körülmények miatt veszteséges lesz, az nem büntetendő cselekmény. Időben kell azonban kezdeményeznie ilyenkor maga ellen a fizetésképtelenségi eljárást, hogy még legyen vagyona az eljárás költségeinek a fedezetére. Ha már nincs neki ennyi pénze sem, akkor az érdekelt vezetők, tulajdonosok, vagy akár hitelezők – az eljárás megindítása és lefolytatása érdekében – nincsenek elzárva attól, hogy egy bizonyos összeget befizessenek az eljárás lefolytathatósága érdekében, hiszen ez érdekükben állhat.

Ezen az elvi alapon áll nagyon sok ország fizetésképtelenségi joga, a fizetésképtelenségi eljárás tehát egy kimentési lehetőség a vezetők, tulajdonosok részére. Ha az eljárás befejezésekor nincs vagyon, de nem merült fel arra gyanú, hogy visszaélés történt, a hitelezőknek nincs más lehetőségük, le kell írniuk a követeléseiket.

Ez a fajta megoldás külön forrásokat nem biztosít a fizetésképtelenségi eljárások lebonyolíthatóságához, a bírósági rendszer infrastruktúráját adja csak, de a fizetésképtelenségi szakértőknek fizetendő díjak finanszírozását nem vállalja.

b) A másik megoldásban ragaszkodik az állam ahhoz, hogy szabályozott módon kell a gazdaságból kivonulni, azaz el kell számolni a vagyon sorsáról. Ez a megoldás feltételezi, hogy nincsenek „kiskapuk”, ahol el lehet tűnni a felelősségre vonás elől. Ha jól működik a rendszer, akkor nem vitásan átlátható működést tesz lehetővé. Hátránya viszont, hogy nagyon költséges, és nehezen lehet létrehozni olyan mindenhol jól záródó rendszert, ami nem enged menekülési útvonalat.

A magyar rendszer a b) megoldásból indult ki 1992-ben, az volt az elképzelés, hogy csak szabályozott módon lehet kivonulni a gazdaságból, de a „fantomcégek” elleni küzdelem jegyében bevezetett hivatalbóli törlési eljárás, megszüntetési eljárás és most a kényszertörlési eljárás azok a „kiskapuk”, ahol ellenőrzés nélkül el lehet tűnni a gazdaságból. Ha viszont ez így van, akkor kétséges, hogy van-e értelme fenntartani azt a költséges rendszert, ami ezen az elméleti alapon alakult ki, inkább át kellene térni az a) megoldásra. Nem vitásan ennek az a hátránya, hogy a hitelezőknek nem egy kollektív eljárás keretein belül kellene igen egyszerűen érvényesíteni az igényüket – egy bejelentéssel –, hanem nekik kellene felkutatni az adósokat, azok vezetőit, ezért ez számukra sokkal nagyobb terhet jelentene, s ráadásul a kisebb követelésekkel nem is érné meg még pénzt fektetni egy ilyen kutatásba.

A „nullás ügyek” felszámolási eljárások közül történő kizárásával kapcsolatos elképzelésekkel szemben az az ellenérv, hogy a magyar jogrendszer a felszámolók felelősségévé tesz egy sor olyan kötelezettséget, amelyet – ha nincs felszámolási eljárás, akkor – valakinek a kötelességévé kellene tenni. Ilyen például a munkaviszonyok megszüntetése – az elszámolás, a Bérgarancia Alaptól történő lehívás, ha az adósnak nincs pénze –, adóbevallások, környezetvédelmi nyilatkozatok, irattározás stb. Egy olyan jellegű törvénymódosítás, amely az egész rendszert alapjaiban változtatná meg komoly előkészítést igényelne.

A kényszertörlési eljárást 2012. március 1-jén történt bevezetése óta már többször módosították, s egyre inkább olyan irányba tolódik el a szabályozás, hogy tartalmában – következményeiben – az a) megoldást kezdjük közelíteni, s különösen ezt mondhatjuk a 2014. július 1-jétől hatályos kényszertörlési eljárási szabályok alapján. Hiányzik még azonban azoknak a kérdéseknek az egyértelmű megválaszolása, hogy a felszámoló által elvégzett feladatokat olyankor, ha nincs felszámolás, kin lehet számonkérni. Amint az a következőkből kiderül, a munkaviszonnyal kapcsolatos egyik kérdésre megpróbált a jogalkotó választ adni, de egyéb, a gazdálkodás tisztaságának, átláthatóságának a biztosítását szolgáló szabályokat nem találunk itt.

A kényszertörlési eljárást tartalmazó rendelkezések végén található az az eszköz-rendszer, amelyekkel a kényszertörlési eljárásokat követően a hitelezők felléphetnek a kényszertörölt cég vezetői, tulajdonosai ellen. Itt csak hivatkozom a Ptk. 3:118. §-ára, mely megalapozza a Ctv. 118/B–118/C. §-aiban található részletes rendelkezéseket. Jóllehet a kényszertörlési eljárás nem fizetésképtelenségi eljárás, ezért a fizetésképtelenség nem is kerül szóba, de a jogszabály a Cstv. 33/A. §-nak megfelelően fogalmazza meg a vezető tisztségviselő felelősségét. A fizetésképtelenséggel fenyegető helyzet fogalmához azonban nem kell az, hogy a Cstv. szabályai szerinti fizetésképtelenség megállapításra kerüljön.

A Kúria Gfv.VII.30.247/2013/9. számú ítéletében az alábbiakat fejtette ki a Cstv. 33/A. §-ához kapcsolódóan a fizetésképtelenséggel fenyegető helyzet fogalmáról, mely megállapítás nem csak a Cstv. 33/A. §-a szerinti perekben irányadó: A Cstv. 33/A. § (1) bekezdése szerint a fizetésképtelenséggel fenyegető helyzet bekövetkezte az az időpont, amelytől kezdve a gazdálkodó szervezet vezetői előre látták vagy ésszerűen előre láthatták, hogy a gazdálkodó szervezet nem lesz képes esedékességkor kielégíteni a vele szemben fennálló követeléseket. „A törvény rendelkezéséből egyértelműen megállapítható, hogy e helyzet bekövetkezéséhez nincs szükség az adós fizetésképtelenségének bíróság általi megállapítására, mert a fenyegető fizetésképtelenség a Cstv.-ben megfogalmazott fizetésképtelenségi okok megvalósulását megelőzően bekövetkező állapot. A fenyegető fizetésképtelenség megállapíthatósága tekintetében az a lényeges kérdés, hogy az adós a tartozását az esedékességkor képes-e kiegyenlíteni. Ha erre nem képes, mert nincs megfelelő pénzeszköze – vagy megfelelő hitele a tartozás kifizetésére, illetve nem tud megállapodni a hitelezővel a teljesítés más módjában, vagy a teljesítési határidő módosításában –, akkor bekövetkezik a fenyegető fizetésképtelenség abban az esetben is, ha az adós egyéb vagyona – kimutatások szerint – fedezetet nyújtana a tartozások kielégítésére. A fenyegető fizetésképtelenség bekövetkeztét az adós ügyvezetőjének a tudata, az általa megismerhető tények szempontjából kell vizsgálni.” Az adós vezető tisztségviselőjének a fenyegető fizetésképtelenség elkerülése érdekében folyamatosan figyelemmel kell kísérnie a gazdálkodó szervezet esedékes, lejárt tartozásait, és a cash-flow kimutatását. „A fizetésképtelenséggel fenyegető helyzet bekövetkezésének jelentősége az, hogy ennek fennállása alatt a vezető tisztségviselőnek a hitelezői érdekeket szolgálva, és nem a gazdálkodó szervezet tulajdonosainak az érdekét figyelembe véve kell gazdálkodnia. Ez a kötelező gazdálkodási elv addig áll fenn, amíg a fizetésképtelenséggel fenyegető helyzet, azaz amíg a gazdálkodó szervezet nem lesz képes esedékességkor kielégíteni a vele szemben fennálló követeléseket.”

Mindezeket figyelembe véve kell bizonyítania a volt vezető tisztségviselőnek, hogy a kényszertörölt cég esetében a hitelezői érdekeket figyelembe véve járt el.

2014. július 1-jétől kezdődően egy teljesen új rendszer működik a jogutód nélküli megszűnést eredményező kényszertörlési eljárásokban. Azt mondhatjuk, hogy az alapvetően szankciós jellegű lezárásból inkább egy olyan külön eljárás kialakítása iránti lépésnek tekinthető az új szabályozás, amely eljárást kifejezetten a vagyon nélküli cégek részére talált ki a jogalkotó. (Feltehetően a külön eljárási jelleg erősítése miatt a tisztességes eljárás követelményeinek megfelelően több jogorvoslati lehetőséget iktatott a törvénybe.) Ennek az eljárásnak az a célja, hogy az olyan gazdálkodó szervezetek, amelyeknek egyáltalán nincs vagyona, ne kerülhessenek felszámolás alá – csak speciális esetekben –, mert a felszámolási eljárás nagyobb költséget jelent összességében a társadalomnak, mint a kényszertörlési eljárás.

Nem ismert az, hogy készültek-e gazdasági hatástanulmányok e kérdésben, hiszen a cégbíróságok részére a kényszertörlési eljárásban előírt többletfeladatok a cégbírósági alkalmazottak, bírák számának a növekedését eredményezhetik, az azonban tény, hogy nem kell ezeknél a cégeknél felszámolási eljárást lefolytatni, és az államnak a felszámolók részére ezekben az eljárásokban külön pénzt kifizetni. Az eljárás célja annak a nyilvántartásokból való felkutatása, hogy vajon az eljárás hatálya alá került cégnek van-e bármilyen nyilvántartásban feltüntetett vagyona. A kutatás feladata a cégbíróságot terheli, feltehetően ez az egyre inkább elektronizálódó ügyintézésben nem okoz majd gondot. Csak a nyilvántartásokon kívüli vagyontárgyak maradnak kívül a látókörön.

A Ctv. 116. § (1) bekezdése szerint a cégbíróság kényszertörlési eljárás megindítását rendeli el, ha

a) a céget megszűntnek nyilvánítja,

A megszűntnek nyilvánításra a Ctv. a törvényességi felügyeleti eljárás fejezeten belül egy külön címet szentel (Ctv. 84. §). Erre a jogkövetkezményre sor kerülhet akkor, ha a cégbíróságnak a különböző, törvényességi felügyeleti eljárása során hozott intézkedései nem jártak eredménnyel; de ezt kell alkalmazni akkor is, ha a bíróság cégalapítás érvénytelenségének megállapítására irányuló eljárásban a létesítő okiratot az ítéletben megállapított időpontig hatályossá nyilvánítja [Ctv. 69. § (4) bekezdés] és felhívja a cégbíróságot a cég megszűntnek nyilvánítására; vagy akkor is, ha az ismeretlen székhelyű cég megszüntetésére irányuló eljárásban az eljárás eredménytelen (Ctv. 89–90. §); illetve az adószámtörléssel érintett cégek megszűntnek nyilvánítására irányuló eljárásban [Ctv. 91. § (1) bekezdés].

b) a cég a végelszámolást három éven belül nem fejezte be és törlése iránt kérelmet nem terjesztett elő,

Ebben az esetben szankció a kényszertörlési eljárás a végelszámolást elhúzó cégekkel szemben.

c) a cég a végelszámolás általános szabályaira történő áttérést nem hajtotta végre, vagy

Ez a rendelkezés az egyszerűsített végelszámolás sikertelensége esetén alkalmazott szankció.

d) a cég jogutód nélküli megszűnését előidéző ok következett be, és végelszámolási eljárás lefolytatásának nincs helye.

A Ctv. kialakult rendszerében ez a rendelkezés nem nagyon érthető. A jogutód nélküli megszűnés esetén a Ctv. minden esetben most már azt tartalmazza, hogy a cégbíróság kezdeményezi a cég felszámolását, vagy elrendeli a kényszertörlési eljárást. Végelszámolást a cégbíróság nem tud elrendelni, az már csak a tulajdonosok döntése alapján indulhat meg.

2. ábra: Hogyan indulhat a kényszertörlési eljárás?

A korábbitól eltérően a kényszertörlési eljárás megindítását elrendelő végzés fellebbezhető, és még felülvizsgálati eljárásban is támadható. Ez – a későbbiekben ismertetendő eltiltásra vonatkozó rendelkezések miatt – rendkívül fontos lehetőség a cég vezető tisztségviselője, illetve többségi tulajdonosa számára, hogy megakadályozza a későbbi eltiltását. Ugyanakkor nagyon fontos, hogy a cégek figyelemmel legyenek a postai küldeményeik átvételére, illetve folyamatosan figyeljék a Cégközlönyben elektronikus úton naponta közzétett – kézbesítésre vonatkozó – közleményeket. A kényszertörlési eljárásban ugyanis alkalmazni kell a Ctv. 72. § (6) bekezdésének kézbesítési szabályait, amely a következőt tartalmazza:

Ctv. 72. § (6) Amennyiben a törvényességi felügyeleti eljárásban a cégbírósági iratok kézbesítése postai úton meghiúsul, a cégbíróság a kézbesítendő iratokat a Cégközlönyben történő közzététellel kézbesíti azzal, hogy a közzétételt követő ötödik napon az irat kézbesítettnek tekintendő.

Ebből következően az eljárás kezdetén – a fellebbezés és felülvizsgálat jogának biztosítása miatt – az iratok kézbesítésének a kérdése válhat központi kérdéssé.

A kényszertörlés kezdő időpontja – amely a jogerős végzés Cégközlönyben való közzétételének a napja – vízválasztó sok szempontból:

– a kényszertörlési eljárás tartama alatt felszámolási eljárás nem kezdeményezhető (a kezdő időpont előtt az eljárások párhuzamosan folyhatnak, a felszámolásnak akkor van elsőbbsége, ha a fizetésképtelenséget megállapító végzést a kényszertörlés kezdő időpontjáig meghozta a bíróság);

– a cég nem végezhet üzletszerű gazdasági tevékenységet ettől az időponttól kezdődően, a vezető tisztségviselő a cég vagyonával kapcsolatosan nem tehet jognyilatkozatot, csak olyat, amelyet a Ctv. kényszertörlési eljárásra vonatkozó rendelkezései megengednek;

– a tulajdonosok nem hozhatnak a kényszertörlési eljárás céljával ellentétes döntéseket, nem dönthetnek az átalakulásról, egyesülésről, szétválásról;

– a kezdő időpont után a cégbíróság sem szüntetheti meg az eljárást csak akkor, ha utólag kiderült, hogy a felszámolást elrendelő végzést előbb hozták meg, mint a kényszertörlési eljárás kezdő időpontja;

– ettől indul meg az a 60 napos határidő, amely alatt a cégbírósághoz jelentkeznie kell annak, akinek

= követelése van a céggel szemben (akár számviteli törvény szerinti függő követelés is – azaz olyan, amelyik még nem létezik, de fennáll a lehetősége, hogy keletkezni fog –, így például garanciát vállalt a cég érdekében harmadik személy felé a hitelező, de a garanciát még nem váltották be vagy készfizető kezességet vállalt, de a harmadik személy a kezességet még nem érvényesítette stb.),

= tud arról, hogy a cég ellen eljárás folyik,

= a cég tulajdonában levő eszköz van nála, vagy van valamilyen joga bejegyezve a cég vagyontárgyán, valamely vagyontárgyat illetően a javára, illetve érdekében tény van feljegyezve, vagy egyébként a cég vagyontárgyára tarthatna igényt,

= tudomása van a kényszertörlés kezdő időpontját megelőző évben a cég vagyonában bekövetkezett változásról,

= a céggel szemben bérkövetelése vagy munkaviszonyból származó egyéb követelése van.

Felmerülhet a kérdés, hogy – mint az összes többi hasonló eljárásban – a 60 napos határidő elmulasztásának vajon van-e valamilyen jogkövetkezménye, ugyanis a törvény maga erről nem rendelkezik? Van-e határidős vagy határidőn túli bejelentés?

Úgy vélem, csak annyi következménye lehet a mulasztásnak, hogy ha a cégbíróság meghozza a döntését, mielőtt még a bejelentés megtörténne, akkor a bejelentő nem tudja elérni az elérni kívánt jogkövetkezményt. A kényszertörlési eljárásban ugyanis nem a vagyon szétosztása folyik. Ilyenre csak akkor kerül sor, ha van vagyon és nincs hitelezői igény, ezért a tulajdonosok között osztja szét a cégbíróság a vagyont. Ebben az esetben azonban a Ptk. szabályai szerint a volt tulajdonosok felelőssége a tartozásért megállapítható (Ptk. 3:137. §).

A többi esetben, ha a 60 napos határidőt követően, de még a kényszertörlési eljárás befejezése előtt jelentkezik például egy munkabérigényes hitelező, akkor – ellenkező rendelkezés hiányában – a bíróságnak figyelembe kell vennie a jelentkezését és a szükséges intézkedéseket meg kell tennie. [Ezt támasztja alá egyébként a Ctv. 117/A. § (4) bekezdésének a szövege is.] A bejelentéseket ugyanígy figyelembe kell venni akkor is, ha már letelt a 60 nap. Itt csak hivatkozom – analógiaként – a Kúria vagyonrendezési eljárásban Gfv.VII.30.087/2014/10. számon hozott végzésében foglaltakra: A kifogás alapján az eljárásban eldöntendő első kérdés az volt, hogy jogszabályt sértett-e a vagyonrendező, mert elutasította a közzétételtől számított 30 napon túl bejelentett igényt. A Kúria álláspontja szerint helytállóan fejtette ki a másodfokú bíróság, hogy a 30 napos bejelentési határidő nem jogvesztő, az igény késedelmes bejelentésére a Ctv. szankciót nem állapít meg. Ebből következően a vagyonrendezési eljárásban a hitelezői igény a vagyonfelosztási javaslat benyújtásáig bejelenthető. A határidőben és a késedelmesen jelentkezők között a törvény nem tesz különbséget. A bejelentés késedelme azzal a kockázattal jár, hogy esetleg a vagyontárgyat már értékesítették, vagy a vagyonrendező a vagyonfelosztási javaslatot már elkészítette és benyújtotta a bírósághoz, melyet követően már nem érvényesíthető az igény az eljárásban.

A cégbíróságnak két irányban kell egyidejűleg lépéseket tenni – miközben érkeznek hozzá a bejelentések –:

– egyrészt a kényszertörlés kezdő időpontja után a vagyont meg kell próbálnia megkeresni, ennek érdekében a törvény előírja a különböző nyilvántartások alapján az elektronikus vagyonfelmérést [a részletszabályokat a módosított az elektronikus cégbejegyzési eljárás és cégnyilvántartás egyes kérdéseiről szóló 24/2006. (V. 18.) IM rendelet tartalmazza];

– másrészt pedig meg kell próbálnia elérni a vezető tisztségviselőket és a tagokat. Ugyan a Ctv. 117/A. § azt írja elő, hogy „az együttműködési kötelezettség megszegése esetén” a cégbíróság a 98. § (5) bekezdése szerinti jogkövetkezményeket alkalmazza, azonban ennek az értelmezéséből még lehetnek problémák.

Ctv. 98. § (5) A cég korábbi vezető tisztségviselője a (3) bekezdésben meghatározott feladatok, illetve határidők elmulasztásából vagy nem megfelelő teljesítéséből eredő károkért a polgári jog általános szabályai szerint kártérítési felelősséggel tartozik. A korábbi vezető tisztségviselő mulasztása esetén a végelszámoló vagy a cég hitelezője kérelmére a cégbíróság törvényességi felügyeleti eljárás keretében a korábbi vezető tisztségviselőt 100 000 Ft-tól 900 000 Ft-ig terjedő, ismételten is kiszabható pénzbírsággal sújtja.

Ebből ugyanis nem következik, hogy a cégbíróság hivatalból bírságolhatná az együtt nem működő vezetőt vagy többségi tulajdonost. A szabály részben kártérítési felelősséget ír elő – ez nyilván nem állapítható meg a cégbírósági eljárásban –, másrészt pedig kérelemre teszi lehetővé a bírságolást. A kényszertörlési eljárásban nincs közvetlen kapcsolat a hitelező vagy bejelentést tevő és a vezető tisztségviselő (többségi tulajdonos) között, mindenki csak a cégbírósággal áll kapcsolatban. Hogyan alkalmazható így a Ctv. 98. § (5) bekezdése?

A munkavállalók kényszertörlési eljárásban való kezelésével kapcsolatban a Ctv. tartalmaz néhány rendelkezést:

– A vezetőnek a kényszertörlési eljárás kezdő időpontját követő 20 napon belül ki kell fizetnie a kényszertörlési eljárás kezdő időpontjáig esedékes bért. Feltehetőleg azért csak a korábban keletkezettről rendelkezik a törvény, mert egyébként tilos az üzletszerű tevékenység a kényszertörlési eljárás alatt. Ez így rendben is lenne, csakhogy a munkaviszony megszüntetésével kapcsolatos munkabér és bérjellegű követelés (felmondási időre járó bér, végkielégítés stb.) sorsáról egy szó sincs. Azt jelentené ez, hogy az ilyen jellegű követeléseket nem is lehet kifizetni? Véleményem szerint nem. Ha nem lehet üzleti tevékenységet folytatni, akkor nyilvánvalóan meg kell szüntetni a munkaviszonyokat, s az ebből eredő igényeket ki kell fizetni. Ez az egyik olyan felmentés a vezető tisztségviselő számára, amikor rendelkezhet mégis a cég vagyonával.

– A másik speciális rendelkezés az, hogy a cégbíróság bérgarancia biztost jelölhet ki akkor, ha munkabérigényt jelentettek be hozzá. A Ctv. 117/A. § (4) bekezdés szerinti Bérgarancia Alappal szembeni fellépésre azonban csak akkor van szükség és lehetőség, ha a cég vagyona nem elegendő a munkabérigénnyel rendelkező hitelező kifizetésére.

Felmerül, hogy mi van akkor, ha a céggel munkaviszonyban állónak nincs követelése a céggel szemben, csak szeretné a munkaviszonyát megszüntetni, de a vezető tisztségviselő nem érhető el? Álláspontom szerint ilyenkor is bérgarancia biztost kell kijelölnie a cégbíróságnak, mert valakinek le kell zárnia a munkaviszonyt.

Az ábrán látható, hogy milyen módon fejeződhet be a kényszertörlési eljárás. Óriási előrelépés a korábbi szabályokhoz képest, hogy ha az adósnak nincs vagyona, de vannak vele szemben bejelentett követelések, akkor a cégbíróságnak a végzésében fel kell tüntetnie a hitelezőket és a bejelentett követelésüket. Ezzel egyértelművé vált, hogy ha kényszertörlési eljárással szűnik meg egy cég, de van olyan háttérfelelős, akivel szemben fel lehet lépni, akkor a hitelezőnek a kényszertörlési eljárásban való bejelentkezése a főkötelezettel szembeni fellépésnek minősül.

Felszámolási eljárásra akkor fordul át a kényszertörlési eljárás, ha a céggel szemben követelés bejelentésére került sor és

– bejelentés vagy a vagyonfelmérés adatai alapján a cégbíróság megállapítja, hogy a cég vagyona előreláthatóan fedezi a várható felszámolási költségeket, vagy

– a cég vagyona valószínűsíthetően fedezetelvonó ügylet miatt jelentősen csökkent vagy fedezetelvonó ügylet miatt nincs vagyona, illetve

– a cég bírósági peres vagy nemperes eljárásban félként vesz részt, feltéve hogy az eljárás a kényszertörlés elrendelését megelőzően indult.

Mind abban az esetben, ha nem volt vagyon, de volt követelés, és így fejeződött be a kényszertörlési eljárás, mind pedig akkor, ha kényszertörlésből fordult át felszámolássá, a cégbíróságnak az eltiltásról kell határoznia (utóbbi esetben csak a felszámolási eljárás jogerős befejezése után).

Mit jelent az eltiltás?

2014. március 15-től kezdődően Ctv.-be kerültek az eltiltásra vonatkozó rendelkezések, amelyek addig a gazdasági társaságokról szóló 2006. évi IV. törvény (a továbbiakban: Gt.) 5. §-ában és 23. §-ában voltak. A módosítást bevezető törvény indokolása szerint a Ptk. alapozta meg a változásokat: „Az eltiltás jelenlegi társasági jogi szabályai átdolgozásra kerültek. Az új Ptk. 3:22. §-a a jogi személyek általános szabályai között és a 3:90. §-a a gazdasági társaságok közös szabályai között általános szabályként rögzíti, hogy nem lehet vezető tisztségviselő, illetve gazdasági társaságban tag, aki eltiltás hatálya alatt áll.”

Ennek a legfontosabb következménye az, hogy már nemcsak a gazdasági társaságokra vonatkozó rendelkezések tartalmazzák az eltiltást, hanem valamennyi cég esetében alkalmazni kell ezeket a szabályokat. (A kényszertörlési eljárásoknál – miután azok valamennyi cég esetében elrendelhetők – már rendelkezett a Ctv. az eltiltásról, azonban ez nem állt összhangban a többi, nem gazdasági társaság cégre vonatkozó szabállyal.) Tartalmában is más ez a jogintézmény, mint a korábban több helyen található szabályokból megállapítható eltiltás.

A rendelkezések áttanulmányozásából egyértelműen levonható az a következtetés, hogy a cégbíróság egy egységes tartalmú eltiltási határozatot hoz, akár tagként, akár vezető tisztségviselőként követte el azt a cselekményt a személy, amely miatt az eltiltást tartalmazó határozatot meghozták. Ugyanígy egységesek a jogerős végzés következményei is a megszerezhető befolyás mértékére és a vezető tisztségviselői pozícióra vonatkozóan.

Tulajdonképpen mitől lesz eltiltva a személy és hogyan fog ez megvalósulni?

A Ctv. 9/B. § (1) bekezdése nem mondja ki, hogy mitől is lesz eltiltva a személy, csak azt határozza meg, hogy milyen magatartás miatt kerül sor az eltiltásra. A három alpont alapján megállapítható, hogy itt tulajdonképpen keveredik a tulajdonosi és a vezetői tisztségből fakadó felelősség. Az a közös bennük, hogy sem önként, sem végrehajtás útján a megállapított kötelezettség nem került teljesítésre.

Ctv. 9/B. § (1) A cégbíróság eltiltja azt a személyt,

a) akinek felelősségét a felszámolási vagy kényszertörlési eljárás során ki nem elégített hitelezői követelésért a bíróság jogerősen megállapította és a jogerős bírósági határozat szerinti fizetési kötelezettségét nem teljesítette,

b) aki a gazdasági társaság tartozásáért való korlátlan tagi helytállási kötelezettségének nem tett eleget, vagy

c) akivel mint vezető tisztségviselővel szemben a cégbíróság pénzbírságot szabott ki és a jogerős határozat szerinti fizetési kötelezettségét nem teljesítette,

feltéve hogy a vele szembeni végrehajtás eredménytelen volt.

A rendelkezések következménye azonban egyelőre felmérhetetlen. A szövegből következően ugyanis lehetséges, hogy valakit a tagsági jogviszonyára tekintettel tiltanak el, ám az kihat a más cégben levő vezető tisztségviselői minőségére is, azaz az eltiltás folytán törölni kell minden vezető tisztségéből. Nyilvánvalóan a tulajdoni hányadot – alkotmányossági okok miatt – nem lehet elvenni, a tagot nem lehet kötelezni arra, hogy azt adja el. Az eltiltás – az alábbiakban részletezett szabályok alapján arra irányul –, hogy tagként ne szerezhessen meg többségi tulajdont az eltiltás hatálya alatt (ha már megvan neki, azzal nem lehet mit csinálni), illetve, hogy ne lehessen vezető tisztségviselő sehol.

Az (1) bekezdés a) pontjában megfogalmazott esetben – amikor a bíróság állapította meg a személy felelősségét a felszámolás, illetve kényszertörlés során ki nem elégített hitelezői követelésért – akár tagként, akár vezetőként megállapítható a felelősség.

A b) pontnál csak a korlátlan helytállási kötelezettségének eleget nem tevő tagokról beszélhetünk, s ez a korlátlan felelősség következhet magából a gazdálkodó szervezeti formából, illetve a tartósan hátrányos üzletpolitika folytatásával kapcsolatos felelősség megállapításából is [Cstv. 63. § (2) bekezdés].

A c) pont kifejezetten a cégbíróság által kiszabott pénzbírság meg nem fizetését tartalmazza.

E három ponton felül Ctv. 9/C. §-a tartalmazza a negyedik okot. Kényszertörlési eljárás esetén – a törvényben meghatározott kivételekkel – a cégbíróságnak el kell tiltania azt a személyt, aki a kényszertörlési eljárás megindításának időpontjában vagy az azt megelőző évben a kényszertörölt cégben vezető tisztségviselő, korlátlanul felelős tag, korlátolt tagi felelősséggel működő gazdasági társaságban többségi befolyással rendelkező tag volt. Ugyanez a következménye annak, ha a cég törlésére a kényszertörlési eljárásból átalakult felszámolási eljárásban történő megszüntetést követően kerül sor.

A Ctv. 9/B. § (2) bekezdése tartalmazza tulajdonképpen a szankciót. Bármelyik magatartást követte el a személy, annak az a következménye, hogy nem szerezhet gazdasági társaságban többségi befolyást, nem válhat gazdasági társaság korlátlanul felelős tagjává, egyéni cég tagjává, továbbá nem lehet cég vezető tisztségviselője (képviselője). Az eltiltás időbeli hatálya az eltiltást kimondó határozat jogerőre emelkedése napjától számított 5 év.

A 9/B. § (1) bekezdés a)–c) pontjainak az alkalmazása során a végrehajtás eredménytelenségének megállapításához az kell, hogy a végrehajtói letiltás, illetve hatósági átutalási megbízás nem vezet eredményre és az adósnak nincs a bírósági végrehajtásról szóló törvény alapján lefoglalható vagyontárgya. Adós alatt természetesen azt a személyt kell érteni, akinek a felelősségét megállapították, vagy az a törvény alapján fennáll, és nem azt a céget, akit képvisel, illetve akiben tulajdonos. A végrehajtás eredménytelenségét a (4) bekezdés szerint a végrehajtó, illetve a végrehajtást foganatosító egyéb hatóság (bíróság) fogja elektronikusan közölni a cégbírósággal, akinek hivatalból – tehát kérelem nélkül indítva az eljárást – kell végzésével eltiltania az érintett személyt.

Ebből következően a 9/B. § (1) bekezdés a)–c) pontjai alapján kötelezettséggel rendelkezőknek – amennyiben másik társaságban vezető tisztségviselők vagy befolyással rendelkeznek – igyekezniük kell a kötelezettséget teljesíteni, akár a végrehajtási eljárásban, mert a nem teljesítés kihat a másik társaságban elfoglalt helyzetükre.

Melyek az eltiltás következményei?

A tag befolyásának mértéke tekintetében az eltiltás hatálya alatt az eltiltás kezdetének napján már fennálló tagsági befolyás mértéke vagyoni szolgáltatás ellenében történő átruházással, ajándékozással nem növelhető – kivéve ha az így létrejövő befolyás nem éri el a többségi befolyás mértékét –, tilalom alá eső befolyás újonnan nem szerezhető. Ebből következően tehát szerezhető újabb részvény, üzletrész stb., de ez – cégenként – a meglévővel együtt nem érheti el a többségi befolyás (szavazatok több mint fele, vagy meghatározó befolyás) mértékét (Ptk. 8:2. §). Itt némi ellentmondás van a Ptk. 3:90. § (3) bekezdése és a Ctv. rendelkezései között, hiszen a Ptk. úgy szól, hogy nyilvánosan működő részvénytársaság kivételével nem lehet gazdasági társaság tagja, aki eltiltás hatálya alatt áll. Ezzel ellentétes a Ctv., amely szerint csak többségi tulajdont nem lehet szerezni. Véleményem szerint a Ptk. rendelkezése pontatlan, nem tartható be, hiszen ha már valaki tulajdonos, akkor az eltiltással a tulajdonjogát nem veszítheti el.

A módosítást bevezető törvény indokolása ezt így fogalmazza meg:

„Tagsági jogviszonyt érintő eltiltás nem járhat a tag fennálló részesedéseinek kényszerértékesítésével, ugyanakkor a törvényi rendelkezés immár nyilvánvalóvá teszi, hogy a már meglévő részesedéseit sem növelheti főszabályként a tag, vagyis az eltiltás időtartama alatt a részesedését nem növelheti például 60%-ról 90%-ra. Nincs akadálya ugyanakkor annak, hogy eltiltás hatálya alatt álló személy korlátolt felelősségű társaságban vagy részvénytársaságban a többségi befolyást el nem érő – vagyis a tilalom mértékét el nem érő –, már fennálló befolyását (például 20%-os befolyását) 50%-ot el nem érő befolyásra növelje. A tilalom továbbá nem vonatkozik arra az esetre, ha a befolyás növekedése nem vagyoni szolgáltatás ellenében történik, így például mikor a korlátolt felelősségű társaság a saját üzletrészt a tagoknak törzsbetéteik arányában térítés nélkül átadja [Ptk. 3:175. § (3) bekezdés].”

Vezető tisztségviselők esetén a Ctv. 9/D. § (3) bekezdésében található rendelkezés – a cégbíróság az eltiltásra vonatkozó tények feltüntetése mellett a vezető tisztségviselőt egyben törli a cégjegyzékből – nem igazi szankció, talán csak a cégbíróság általi pénzbírság esetén [9/B. § (1) bekezdés c) pont]. A többi esetben ugyanis a céget már kényszertörlés vagy felszámolást követően törölték. A valódi „fegyver”, az igazi szankció a 9/D. § (4) bekezdésében található:

Ctv. 9/D. § (4) „Az eltiltás hatálya alatt álló vezető tisztségviselőt a cégbíróság automatikus végzéssel törli mindazon cég fennálló cégjegyzék adatai közül, ahol mint vezető tisztségviselő szerepel. Az eltiltás tényének, kezdetének és végének cégjegyzékbe történő bejegyzésére ebben az esetben már nem kerül sor. Ha a további érintett cég székhelye más cégbíróság illetékességi területén van, a cégbíróság elektronikus úton hívja fel az illetékes cégbíróságot a vezető tisztségviselő automatikus végzéssel történő törlésére. A vezető tisztségviselő e bekezdés szerinti törlésével szemben fellebbezésnek és felülvizsgálatnak van helye.”

A Ctv. 46. § (1) bekezdése szerint pedig a cégbíróság minden egyes cégbejegyzésre irányuló kérelem esetén elektronikusan, számítógépes program útján ellenőrzi, hogy a cégjegyzék nem tartalmaz-e a cég tagjai, vezető tisztségviselői, illetve cégvezetői vonatkozásában e törvény szerinti eltiltási bejegyzést.

Ez tehát azt jelenti, hogy a továbbiakban nem éri meg fantomizálni a céget, mert ha egy kényszertörlési eljárással törölt cégben a kényszertörlési eljárás megindításának időpontjában vagy az azt megelőző évben (természetesen nem naptári évre kell itt gondolni, hanem a kényszertörlési eljárás megindítását megelőző visszamenőleges egy évre)

– vezető tisztségviselő,

– korlátlanul felelős tag,

– korlátolt tagi felelősséggel működő gazdasági társaságban többségi befolyással rendelkező tag volt valaki,

akkor a cégbíróság – akár a tagsága miatt – eltiltja, s ez az eltiltás a más társaságokban fennálló vezető tisztségviselői minőségére is kihat.

Ha a vezető tisztségviselő törlésével a gazdálkodó szervezetnek nem maradna vezető tisztségviselője, vagy a cégformára előírt mérték alá csökkenne a számuk, a cégbíróság a törléssel együtt felhívja a céget az új vezető tisztségviselő 60 napon belüli bejelentésére. Ennek kikényszerítése törvényességi felügyeleti eljárással történik.

Felelősebb tevékenységre ösztönöz az a rendelkezés, hogy a cég által megválasztott végelszámolóra ugyanezek a szabályok alkalmazandók. A kérdés e körben csak az lesz, hogy ha jogi személyt választ meg a cég végelszámolónak, akkor a fenti rendelkezéseket hogyan kell alkalmazni? A végelszámoló társaság nevében eljáró személyre kell vonatkoztatni a rendelkezéseket, vagy pedig a végelszámolóként eljáró társaságot kell törölni a végelszámolói tisztségekből?

Össze kívánja hangolni ezt az eltiltást a büntetőjog foglalkozástól való eltiltás büntetésével a jogszabály. A Ctv. 9/E. § szerint össze kell vetni a két rendszert és a büntetőjogi eltiltást is hasonlóan kell bejegyezni, mint az előzőekben kifejtett, cégbíróság általi eltiltást. Gyakorlatilag tehát ez az ötödik eltiltási ok.

A Ctv. 131/E. § (1) bekezdése tartalmazza a hatályba léptető rendelkezéseket, mely szerint a 9/B–9/D. §-okban megfogalmazott eltiltást a cégbíróság abban az esetben alkalmazza, ha a 9/B. § (1) bekezdése szerinti eljárás, illetve a kényszertörlési eljárás 2014. március 15-ét követően indult. A kényszertörlési eljárás megindítása egyértelmű időpont, azonban a 9/B. § (1) bekezdése esetén több eljárás indulása is szóba jöhet. Lehet a felszámolási vagy kényszertörlési eljárás, lehet az ezt követően a felelősség megállapítása iránt megindított peres eljárás, és lehet a végrehajtási eljárás. Álláspontom szerint ez utóbbiról lehet csak szó, elsősorban azért, mert egységesen a 9/B. § (1) bekezdése szerinti eljárásokról beszél a hatályba léptető rendelkezés, és a b) pontnál nincs semmilyen más eljárásra hivatkozás, csak a végrehajtásra. Ezzel ellentétes álláspont is ismert, amely szerint a felelősség megállapítására irányuló eljárásnak is 2014. március 15-ét követően kell indulnia ahhoz, hogy annak jogerőre emelkedése utáni végrehajtási eljárás sikertelensége az eltiltást eredményezhesse. Azzal érvelnek, hogy visszamenőleges hatályt tulajdonítana a joggyakorlat a rendelkezésnek akkor, ha csak a végrehajtási eljárásnak kellene március 15-ét követően indulnia, és a korábban befejeződött perekben megállapított kötelezettségek sikertelen végrehajtása esetén is lehetne eltiltást alkalmazni. (Úgy vélem, hogy ha nem a végrehajtási eljárást tekinti a gyakorlat követendőnek, hanem mondjuk a kereset benyújtásának az időpontját, akkor abszolút kaotikus helyzet fog kialakulni a gyakorlatban, hiszen még évek múlva fognak befejeződni azok a perek, amelyeket mondjuk 2014. március 14-én indítottak. Hogyan kell majd vizsgálni, hogy az eltiltás hatálya alá tartozik valami vagy sem?)

Úgy vélem, hogy a felszámolási eljárás szempontjából a cégbíróság automatikus, hivatalbóli eljárásának – és ennek a köztudatba kerülésének – feltehetően az lesz a hatása, hogy a vezető tisztségviselők igyekeznek elkerülni a kényszertörlési eljárást, és inkább időben kezdeményezik a végelszámolást vagy a felszámolási eljárást. Ha ugyanis elszámolnak a megmaradt vagyonnal, és a felszámolás befejezése után utóbb nem indul ellenük eljárás, amely a 9/B. § (1) bekezdés a) pontja szerinti felelősségüket megállapítaná, úgy nincs veszélyben a többi cégben a vezető tisztségviselői helyük.

A kényszertörlési eljárások következtében a cégbíróságnak nem lehet mérlegelnie sem, el kell tiltania a többségi tulajdonost és a vezető tisztségviselőt.

Melyek azok a szabályok, amelyek a korábban indult kényszertörlési eljárásokban is alkalmazhatók?

Az eltiltás szigorú jogkövetkezménye alkalmazásának a pontosítására a 2014. július 1-jén már folyamatban levő, de még nem befejezett eljárásokban is sor került. A Ctv. 131/E. § (1) bekezdése arról is rendelkezik, hogy e törvénynek az egyes törvényeknek az új Polgári Törvénykönyv hatálybalépésével összefüggő módosításáról szóló 2013. évi CCLII. törvénnyel megállapított 118. § (1) és (7) bekezdésének az eltiltás mellőzésére vonatkozó rendelkezése az e rendelkezések hatálybalépésekor folyamatban lévő eljárásokban is alkalmazandó. Feltehetően valami jogalkotói bakiról van szó a szövegezésben a (7) bekezdésre való utalással, mert a (7) bekezdés nem eltiltás mellőzéséről, hanem a végzés kézbesítéséről, közzétételéről szól. Ezzel szemben a (6) bekezdés azt az esetet tartalmazza, amikor a cégnek van vagyona, de nincs hitelezője, és a cégbíróság osztja szét a tulajdonosok között a vagyont. Ekkor az új rendelkezések szerint sincs eltiltás, és nem is indokolt ez a szigorúság, tehát – álláspontom szerint – ilyen esetekben is lehetővé teszi a Ctv. az eltiltás mellőzését. A másik esetet a 118. § (1) bekezdése tartalmazza, amikor se követelést nem jelentettek be, se vagyonról nem szerzett tudomást a cégbíróság. Ilyenkor sincs eltiltás a folyamatban levő eljárásokban. (Csőke Andrea: Az eltiltás újraszabályozása. Céghírnök, 2014. április, 8–11. o.)

Hogyan lehet elkerülni az eltiltást, ha már megindult a kényszertörlési eljárás?

Ez egy nagyon fontos kérdés, de a fentiek tükrében azt kellene mondani, hogy ha a kényszertörlési eljárás már megindult, akkor – ha az eltiltást el akarják kerülni – a többségi tulajdonosnak és/vagy a vezetőnek biztosítania kellene az esetlegesen bejelentett hitelezői igények teljes kielégítését. Csakhogy ilyen eljárási befejezési lehetőséget – valamennyi hitelezőt teljes mértékben ki lehet fizetni – a Ctv. nem tartalmaz. Annak nincs akadálya azonban, hogy a bejelentett követelést a hitelező visszavonja. Ha nem akar tovább hitelező lenni az eljárásban, akkor erre a Pp. szabályai szerint joga van. Amennyiben tehát a tulajdonosok/vezető tisztségviselő a saját vagyonából kielégíti a hitelezőt, és az a követelését visszavonja, akkor nem lesz követelés a céggel szemben, viszont ha van vagyona a cégnek, akkor a 118. § (6) bekezdése alapján a cégbíróság a tulajdonosok között azt felosztja.

Más elkerülési lehetőség – véleményem szerint – nincs. Nem mentesít az eltiltás alól a felszámolási eljárás megindítása sem, mert a Ctv. 116. § (5) bekezdése ezt kizárja, hiszen nem lehet egyezséget kötni a felszámolásban a kényszertörlési eljárásból átfordult esetekben.

Az ismeretlen székhelyű cég megszüntetésére irányuló eljárás (megszüntetési eljárás) a 2012. március 1-jén hatályba lépett módosítás következtében elvesztette a jogutód nélküli megszűnést eredményező befejezését, gyakorlatilag a törvényességi felügyeleti eljárás egy kis „nyúlványának” tekinthető. Ha a gazdálkodó szervezet sem a székhelyén, sem a telephelyén, fióktelepén nem található, a cégbíróságnak fel kell hívnia a tagokat, hogy a cég törvényes működéséhez szükséges intézkedéseket tegyék meg. Ha mindenki ismeretlen, akkor a cégbíróság felhívást tesz közzé a Cégközlönyben, hogy a cég székhelyére, működésére, illetve a képviselő lakóhelyére vonatkozó adatokat jelentsék be. Ha senki nem jelent be semmit, akkor a céget megszűntnek nyilvánítja és a továbbiakban a Ctv. 84. §-a szerint jár el – azaz a felszámolásról vagy a kényszertörlési eljárásról rendelkezik.

A korábbi megszüntetési eljárás tehát szintén beolvadt a kényszertörlési eljárásba – hasonlóan a cégek elleni kényszer-végelszámoláshoz. Megállapítható, hogy a kényszer-végelszámolásból – amelyben egy a gazdálkodó szervezettől független személynek kellett megvizsgálnia a cég vagyonát – és a megszüntetési eljárásból – melyben a cégbíróság adminisztratív eszközökkel igyekezett összegyűjteni információkat az adós vagyonáról – létrejött egy olyan eljárás – a kényszertörlési eljárás –, melyben megmaradt a cégbíróság adminisztratív tudakozódási jogköre, azonban a megszerzett információk gazdasági értékelése is az ő feladatává vált, valamint az esetleges további információknak a könyvelési anyagokból történő beszerzését is a jogalkotó rá hárította anélkül, hogy az ehhez szükséges infrastruktúrát – a szakértői segítséget – megadta volna a részére.

A kényszer-végelszámolás intézménye megmaradt a civil szervezeteknél – egy ideig a Ctv.-nek már hatályon kívül helyezett kényszer-végelszámolásra vonatkozó rendelkezéseit kellett alkalmazni –, a 2013. évi CCXIII. törvény azonban egy komplett szabályozást illesztett az egyesülési jogról, a közhasznú jogállásról, valamint a civil szervezetek működéséről és támogatásáról szóló 2011. évi CLXXV. törvény (a továbbiakban: Ectv.) rendelkezései közé, mely a végelszámolás mellett tartalmazza a kényszer-végelszámolást. Az ennek a törvénynek a hatálya alá tartozó szervezetek ellen azonban nem lehet kényszertörlési eljárást lefolytatni.

A vagyonrendezési eljárás

A vagyonrendezési eljárást a Ctv. szabályozza, a vagyonrendezési eljárást mégis az egyébként felszámolási eljárásokat lefolytató bíróságok folytatják le, hiszen az eljárás tárgya a jogutód nélkül a cégnyilvántartásból törölt cég utólag fellelt vagyona sorsának a rendezésére irányul. A vagyonrendezési eljárást megelőző eljárás – melynek során a céget törölték – lehet felszámolási eljárás, végelszámolási eljárás vagy megszüntetési eljárás. (A hatályos Ctv. még a megszüntetési eljárás kifejezést tartalmazza és nem rendelkezik a kényszertörlési eljárásról. Az alaprendelkezések változásai miatt azonban nyilvánvalóan a kényszertörlési eljárással törölt cégek után talált vagyontárgyak után is kezdeményezhető vagyonrendezési eljárás. A megszüntetési eljárást nem lehetett kihagyni a szövegből, hiszen hosszú ideig ilyen módon is törölték a cégeket.)

A vagyonrendezési eljárásnak különös jelentőséget adhatnak a Cstv. 58. § (5) bekezdésének rendelkezései, ugyanis ha arra az álláspontra jutunk, hogy a függő követelések sorsának rendezését a jogalkotó most a vagyonrendezési eljárásra bízta, akkor, ha a felszámolás során a harmadik személy a banki, biztosítói garanciát nem hívta le, azaz a függő követelés még a felszámolás befejezésekor is „függő”, abban az esetben nagyon fontos, milyen szabályai is vannak a vagyonrendezési eljárásnak. Ha a függő követelések kapcsán jelzett „póteljárásos” megoldást fogadjuk el, akkor ott a vagyonrendezés nem játszik szerepet – jelenlegi formájában. [A probléma megértéséhez mindenképpen foglalkozni kell a vagyonrendezési eljárás hatályos szabályaival, ugyanis a Cstv. és a vagyonrendezés rendelkezéseinek összevetéséből az látható, hogy a jogalkotó által az 58. § (5) bekezdéssel elérni kívánt hatás a hatályos szabályozással nem érhető el.]

„Lapozz bele!” módban ezek az oldalak nem érhetőek el.

Kérjük, vásárolja meg a teljes elektronikus könyvet weboldalunkon.

This page is not available in preview mode.

Should you wish to access the complete text, please purchase the full version of this e-book at our webpage.