K. Farkas Claudia

Zsidósors Mohácson

1944-ben

Virágmandula Kft.

Pécs, 2015

Jelen digitális könyv a Pécsi Tudományegyetem Felnőttképzési és Emberi Erőforrás Fejlesztési Kar gondozásában 2015-ben megjelent kötet változatlan kiadása.

Lektorálta: Prof. Dr. Szita Szabolcs DSc

Borítóterv: Virágmandula Kft.

A címlapon az egykori Mohácsi Zsinagóga látható.

ePUB  ISBN 978-615-5497-31-5

Digitális szerkesztés: Virágmandula Kft.

www.mandulavirag.hu

Ó Dr. habil. K. Farkas Claudia

Ó Virágmandula Kft.

Tartalom

1. Bevezetés

2. A zsidók megtelepedése Mohácson

3. Az Izraelita Elemi Népiskola

4. A zsidótörvények

5. Úton a halálba

6. A jogfosztás pergőtüzében

6.1. A megjelölés

6.2. Összeírás

6.3. A mozgásszabadság korlátozása

6.4. Foglalkozási korlátozások

6.5. A rádiók beszolgáltatása

6.6. Vagyonbejelentés

6.7. Zsidók élelmiszerellátása

6.8. A Zsidó Tanács létrehozása

6.9. A zsidó egyesületek felszámolása

7. Gettózás

8. Gettóbeli viszonyok

9. A gettó felszámolása

10. A deportálás

11. Munkaszolgálat

12. A „végső megoldás” költségei

13. A tulajdonjog sérelme

13.1. Az ingóságok leltározása

13.2. Rendeletek a lakásokról

13.3. A lakások sorsa Mohácson

13.4. Üzletek

13.5. Földbirtok

13.6. A zsidó egyesületek vagyona

14. A helyi egyház állásfoglalása

15. A propaganda zsidó képe

16. A helyi lapok

17. Mentés és segítés

18. Veszteségek. Újrakezdés

19. Utószó

20. Irodalom

1. Bevezetés

 „Az emlékező képzelet átlépi az időtávolságot, átlép ötven évet egy szempillantás alatt, és már ott van a tetthelyen.” (Konrád György)

A magyar zsidók jogi státuszát az 1930-as évek végétől a Holokausztig tartó időszakban ingatagság jellemezte. A 30-as évtized végén a parlament tevékenységének sajátos terepévé nőtte ki magát a zsidókkal szembeni jogfosztó törvények megszavazása. A kirekesztés aktusai folyamatosan táguló rést ütöttek az állampolgári egyenjogúság elvén. Egy 1942-ben megjelent, az ún. zsidókérdést az ezeréves magyar jogalkotás tükrében végigkísérő munka egyenesen úgy fogalmazott, hogy „1938 óta a törvényhozás kétségtelenül korszakalkotó munkát végzett a zsidókérdés megoldása terén. A nagyobbik rész azonban még megoldatlan. Ez a feladat a jövő jogalkotására vár.”[1] A szerző által „korszakalkotó munkának” nevezett zsidóellenes törvénykezésre azért kerülhetett sor, mert a korszakban Magyarországon vehemens álláspont volt, hogy „a zsidóság terjeszkedése a nemzetre nézve káros és veszélyes, […] háttérbe szorításuk nemzeti feladat”.[2] Az antiszemiták a zsidók elleni küzdelmet a gazdaság, a szellemi és az „erkölcsi élet” három mezején vívták, „felismerve”, hogy a zsidóság itt „indul támadásra, ennek megfelelően a védelemnek is ezen a hármas vonalon kell felfejlődnie”.[3]

A „nemzeti és a vele kapcsolatos faji gondolattól”[4] inspirált zsidóellenes törvények szigorúsága egyre fokozódott, azzal párhuzamosan, amint a törvényalkotó figyelme újabb és újabb területekre tévedt, melyeket meg akartak tisztítani a zsidóktól. 1938 májusában, az ún. első zsidótörvény (1938:XV.tc.) megalkotásával a magyarországi alkotmányos fejlődés letért a „zsidók befogadásának” útjáról, amelyen az 1867-es emancipációs törvény (1867:XVII.tc.) óta haladt. „A társadalmi és a gazdasági élet egyensúlyának hatályosabb biztosításáról” címet viselő törvény fő célkitűzése az volt, hogy a zsidókat kirekessze a gazdasági és a társadalmi életből. Újdonság volt a törvénynek az a törekvése, hogy megállapítsa, kik tartoznak a zsidóságba. A zsidósághoz tartozás meghatározása kaotikusra sikeredett, keveredtek benne a faji és a felekezeti elemek. Az 1938:XV.tc. nem helyezte hatályon kívül az emancipációs dokumentumot, és nem volt vallási törvény. Számos foglalkozási korlátozást irányzott elő, a zsidóknak – a korabeli frazeológiával élve – 20%-os „érvényesülési lehetőséggel”. A 20% a valóságban az ellehetetlenítés kvótája volt.[5]

Az antiszemiták szerint azonban a törvény „eléggé engedékeny volt”[6], részmegoldásokat tartalmazott, így semmiképpen sem lehetett alkalmas „a zsidókérdés gyökeres megoldására”.[7] Soknak ítélték a zsidóknak engedélyezett arányszámot, lassúnak az „átállítás” tempóját, elismerve, hogy a törvény „kétségtelen módon meghatározta legújabbkori jogfejlődésünk egyedül helyes irányát”.[8]

Ebben a szellemben mintegy fél esztendővel az első zsidótörvény elfogadását követően a magyar parlament újabb jogfosztó törvény felett vitázott. Az ún. második zsidótörvényt (1939:IV.tc.) 1939 májusában szavazta meg a Ház. A törvény számos jelentős eltérést mutatott elődjéhez képest: címében is – „A zsidók közéleti és gazdasági térfoglalásának korlátozásáról” – nyíltan a lényegre tért, célja a zsidók közéleti és társadalmi szerepének korlátozása volt, az előző törvény rendelkezéseit messze túlhaladva. Faji alapon állt, de a fajiság álláspontját sem érvényesítette maradéktalanul. Tilalmak özönét tartalmazta: köztük politikai korlátozásokat, a választási jogosultsággal szemben magas sáncokat húzott, hozzányúlt a magántulajdonhoz, lényeges szigorításokat léptetett életbe a magyar állampolgárság megszerzése tekintetében, korlátozta a birtokképességet, a továbbtanulási lehetőséget, a tőkével bírást, ezenkívül számos foglalkozási korlátozást léptetett életbe.[9]

A Magyarországon 1938-tól megvalósuló zsidóellenes törvényhozás különböző érdekekből és megfontolásokból táplálkozó kirekesztő szándék szülötte volt, komoly társadalmi támogatottsággal és sürgetéssel a háttérben. Az első zsidótörvény indoklásának egyik alaptétele az volt – és ez az érv végigkísérte a többi zsidóellenes törvény vitáit is – hogy a magyar zsidóság nagyobb teret foglal el az ország gazdasági életében, mint amennyire számaránya szerint igényt tarthatna. A másik alaptétel pedig – amely a későbbi, zsidókkal kapcsolatos diskurzusok elengedhetetlen elemévé vált – idegenségként értelmezett „felfogásbeli” és „érzületbeli” disszonanciát tételezett fel a zsidóság részéről. E gondolatmenet szerint a zsidóság bizonyos pályákon tapasztalható túlreprezentáltsága révén megbomlott a társadalom egyensúlya. Ezen a zsidóság visszaszorításával akartak segíteni. Az érvelés azonban mind az okok elemzésében, mind a gyógymód megválasztásában alapvetően hibás volt: eltekintett a zsidóság – bizonyos területeken persze tényszerű – túlreprezentáltságának valós okaitól, és félremagyarázta ennek a jelentőségét, hiszen az, hogy a zsidóság a társadalmi élet adott területein országos arányszámán felül képviseltette magát, még nem „zsidókérdés”. A zsidókérdésnek nevezett problémakör elsősorban nem a zsidók kérdése, a környezet állásfoglalása bizonyul döntőnek: a befogadás vagy a kirekesztés útját akarja-e járni. A statisztikai adatokkal alátámasztott zsidó túlreprezentáció megfelelő szándék birtokában könnyen vált „zsidókérdéssé”. Olyan problémáról volt szó, amely mesterségesen kreált és szoros kapcsolatot mutat a magyar társadalomfejlődés zavaraival. A „zsidókérdés” figyelemelterelésre is tökéletesen alkalmas volt. Valóságos, égető társadalmi kérdésekkel történő szembenézés és kiútkeresés helyett egyszerűbbnek tűnt a zsidókra terelni a társadalmi figyelmet. A zsidóknak ártó gazdasági és szellemi erőt tulajdonítottak, gyakran hangoztatott érv volt, hogy a zsidóság olyan elem, amelynek céljai gyökeresen különböznek a magyarságéitól. Ennek a fényében pedig igazságosnak tüntethették fel a zsidóság visszaszorítását. A magyar kormányzat vezetői 1938-1939-ben a faji törvényhozás útjára elsősorban belpolitikai és gazdasági természetű okok miatt léptek.

A zsidókkal szembeni jogfosztás további állomása volt az 1941-ben hozott, konzekvensen fajvédelmi arculatú harmadik zsidótörvény (1941:XV.tc.), amely már nyíltan a társadalom zsidó és nem zsidó részének éles elválasztásán munkálkodott. E törvénynek egyetlen lényeges mozzanata sincs, amelynek a gondolata ajánlásként az 1938-1939-es vitákban már ne fogalmazódott volna meg. 1944-ben a deprivációs út végén e törvény zsidódefiníciója alapján kerültek emberek a halálszerelvényekbe.

A fajvédelmi törvény életbelépése után újfent jogsérelmeket kellett a zsidóknak elszenvedniük, az izraelita vallás bevett jogállását megszüntették, visszaminősítették törvényesen elismert felekezetté (1942:VIII.tc.). Fontos közjogi láncszem szakadt el az izraelita felekezet és a magyar állam között. A bevett vallásokkal járó előjogokkal (például felsőházi, önkormányzati képviselet, állami segítség oktatásügyi és egészségügyi intézményeik fenntartásához) többé nem rendelkeztek, viszont a törvényesen elismert vallásfelekezetnek járó jogokkal (például szabadon gyakorolt nyilvános istentisztelet) igen. Az eredeti törvényjavaslatban nem szerepelt, a törvényben pedig – többek követelésére – már igen, hogy bevett vagy elismert felekezethez tartozók nem térhetnek be az izraelita hitfelekezetbe.[10]

A jogfosztás örvényében újabb állomás volt az 1942:XV.tc., „A zsidók mezőgazdasági és erdőgazdasági ingatlanáról” rendelkező. A törvény az 1939. évi ún. második zsidótörvény vonatkozó részeinek továbbgondolásaként, részletesebb és egységesebb szabályozásaként is megközelíthető. Az addigi jogszabályoknál minden tekintetben súlyosabb és szigorúbb rendelkezéseket tartalmazott. Míg az 1939:IV.tc. csupán lehetőséget adott a zsidóbirtokok elvételére, az 1942. szeptember 6-án hatálybalépett törvény már kimondta a zsidó mezőgazdasági tulajdon tilalmát, rendelkezett  az érintett összes zsidóbirtok elvételéről, kártérítés ellenében. A törvény betűinek szellemében zsidók nem szerezhettek mező- és erdőgazdasági ingatlant, kis- és nagyközségekben pedig egyéb ingatlant sem, azért, hogy ne legyen arra módjuk, hogy a falusi életközösségbe „betóduljanak”.[11]

A Horthy-korszakban a zsidók számára az életet a zsidók ellenében meghozott törvények tették mind nehezebbé. 1944-ben, a német megszállás teremtette új helyzetben már az élethez sem maradt joguk. A zsidóellenes törvényalkotás negyedszázadon át kavargó örvényéből végül nem volt kiút a számukra.

A magyar zsidóságot ért tragédia többszörösen is súlyos volt: a törvények igazságtalanságán túlmenően szembe kellett nézniük azzal, hogy a társadalom a magyar nyelven alkotó, építő, a társadalmat munkájával gyarapító zsidóságot – mindezt figyelmen kívül hagyva – kirekeszti magából, így remélve megoldást bizonyos társadalmi, gazdasági és nemzeti problémákra. A zsidótörvények azonban nem oldották meg, nem is oldhatták meg a valós társadalmi problémákat. Szétoldották viszont a magyar társadalom és a zsidóság kapcsolatát és megmérgezték azt.  Mély társadalmi válságot okoztak és jeleztek. A zsidók elleni törvényhozás Bibó István megfogalmazása szerint „legális formák között hozzászoktatta a magyar társadalmat a zsidóknak az emberi méltóság közös sáncaiból való kirekesztéséhez”.[12]

Munkám megírásában az a cél vezérelt, hogy megörökítsem a Mohácsi Izraelita Hitközség 1944-es tragikus történetét. Célom volt, hogy a mikrotörténetet a makroszintű eseményekkel ötvözzem. A könyv első felében bepillantást adok a zsidók mohácsi megtelepedésének kérdésébe, kitérek a zsidó elemi iskolára, amely a zsidó közösség életében kitüntetett szerepet játszott, majd a 30-as évek zsidótörvényeitől eljutunk az 1944-es drámai esztendőig. A munka gerincét jelentő fejezetekben részletesen végigtekintem azt a deprivációs utat, melyet a helyi zsidó közösség 1944-ben a gettózásig és deportálásig végigjárt-végigélt. Külön fejezetét alkotja a dolgozatnak a munkaszolgálat problematikája és a zsidók tulajdonjogának sérelme, vagyonuk további sorsa. Röviden szólok a helyi egyház állásfoglalásáról, a propaganda alkotta „zsidóképről” és a helyi lapok zsidókkal kapcsolatos írásairól. A könyvben helyet kapott a mentés és segítés témaköre, a bátrakra történő emlékezés, a veszteségek számbavétele és az újrakezdés.  Zárásként Utószó és Irodalom állnak.

A téma feltárása hiánypótló. A könyv elkészítéséhez alapos kutatásokat végeztem és jelentős számú primér forrást tártam és használtam fel. Értékes kútfőként szolgáltak visszaemlékezések és a helyi sajtó. A források feltárása, elemzése és értelmezése eredményeképpen egy hajdan virágzó zsidó hitközség drámai története elevenedik meg.

Munkámmal szeretném felhívni a figyelmet arra is, a helytörténeti vizsgálódások elengedhetetlenek a makroszintű történelem tanulmányozásához, árnyalják, kiegészítik a történelmi képet.

A „Zsidósors Mohácson 1944-ben” nem könnyű olvasmány. Az 1944-es jogfosztó intézkedések példák arra, hogy a „jog” sajnos tud az Ember ellenében is tenni.

A munkát azoknak ajánlom, akik szeretnék megismerni, hogy mit jelentett a zsidósors Mohácson 1944-ben.

[1] Takács Albert: A zsidókérdés ezeréves jogalkotásunkban. Stádium Sajtóvállalat Részvénytársaság, Budapest, 1942, 95.

[2] Uo. 66.

[3] Uo. 86.

[4] Uo. 61.

[5] K. Farkas Claudia: Jogok nélkül. A zsidó lét Magyarországon, 1920-1944. Napvilág Kiadó, Budapest, 2010; Komoróczy Géza (szerk): „Nekem itt zsidónak kell lenni”. Források és dokumentumok (965-2012). A Zsidók története Magyarországon I-II. kötetéhez. Szöveggyűjtemény. Kalligram, Pozsony, 2013

[6] Takács, 1942, 62.

[7] Uo. 66.

[8] Uo.

[9] K. Farkas, 2010; Komoróczy, 2013

[10] K. Farkas, 2010

[11] Uo.; Komoróczy, 2013

[12] Bibó István: Válogatott tanulmányok (1945–1949). II.k. Magvető Könyvkiadó, Budapest, 1986, 627.