K. Farkas Claudia

Olasz pedagógiai modellek

Virágmandula Kft.

Pécs, 2015

Jelen digitális könyv a Pécsi Tudományegyetem Felnőttképzési és Emberi Erőforrás Fejlesztési Kar gondozásában 2015-ben megjelent kötet változatlan kiadása.

Lektorálta: Dr. habil. Fehér Katalin CSc

Borítóterv: Virágmandula Kft.

A címlapon:

http://www.unicef.it/doc/177/unicef-italia-e-la-scuola.htm

ePUB ISBN 978-615-5497-29-2

Digitális szerkesztés: Virágmandula Kft.

www.mandulavirag.hu

© Dr. habil. K. Farkas Claudia

© Virágmandula Kft.

Tartalom

Bevezetés

Alice Franchetti és Maria Montessori

Rosa és Carolina Agazzi pedagógiája

Maria Boschetti Alberti iskolamegújító törekvései

Giuseppina Pizzigoni pedagógiai modellje

Nevelés Mussolini országában

Az elemi oktatás reformja

Alapfokú oktatás és a vallás

Középszintű oktatás

Gentile és az egyetemek

A Gentile-reform megítélése(i)

A reform után

A „kettős nevelés” paradigmája

„La Carta della Scuola”

Zsidó iskolák a diszkrimináció árnyékában

Katakombaiskolák

Don Lorenzo Milani és Gianfranco Zavalloni pedagógiai modelljei

Összegzés

Irodalom

Bevezetés

A neveléstörténeti vizsgálódások nagy jelentőséggel bírnak a neveléstudományon belül, mert a nevelésügy múltjának feltárása hozzásegíthet a pedagógiai elmélet és gyakorlat fejlődéséhez. A neveléstörténet tanulmányozásában szemléletváltás szükséges: a „határok átlépése”, vagyis a hagyományos keretek, kanonizált témák mellett olyan országok nevelésügyének tanulmányozása, amelyek korábban a kutatók érdeklődési körén kívül estek.

Az Itáliai-félsziget oktatási és nevelési gyakorlata a hazai neveléstudományi kutatásokban kevés figyelmet kapott. Munkám megírásában az a cél vezetett, hogy bemutassak olasz pedagógiai modelleket és szeretném felhívni a figyelmet e hozzánk térben közeli, pedagógiai kultúrájában sajnos mindeddig „távoli” ország rendkívül érdekes és tanulságos nevelésügyi örökségére. A munka megírásában az a cél vezérelt, hogy az olasz oktatás fejezetei a neveléstudomány művelőinek látókörébe kerüljenek és helyet kapjanak neveléstörténet-írásunkban.

Az általam vizsgált korszak olasz pedagógiai valóságának feltárása és megismerése indokolt, lehetőséget teremt az összehasonlító neveléstudományi vizsgálatokra, egyúttal széles horizontú neveléstörténet tanulmányozására. A témaválasztás a multikulturális nevelés oldaláról nézve is jelentős, segítheti Itália kultúrájának, hagyományainak jobb megismerését és megértését.

Munkám lehetőséget teremt arra, hogy megismerjünk úttörő pedagógusokat, iskolateremtőket, módszertani újításaikat, követésre méltó attitűdjüket, akiknek napjaink pedagógusai számára is van hasznosítható üzenetük. A „Ventennio” – Mussolini Olaszországa – hivatalos oktatásügyi elképzeléseinek elemzéséből pedig feltárulnak a fasiszta iskola jellegzetességei, és fontos történelmi és oktatástörténeti tanulságokat fogalmazhatunk meg. A Katakombaiskolák és a „scuola ebraica” („zsidó iskola”) pedagógiai modelljei a diszkrimináció légkörében születtek, az érintett közösségek számára a hagyományőrzés letéteményesei is voltak. Az ötvenes-hatvanas évek Olaszországában a „Scuola di Barbiana” egyedülálló iskolamodellt képviselt, a „hagyományos iskola” antitéziseként. A pedagógiai modellek körét egy modern utópiával, a „Csiga-Pedagógia” bemutatásával zárom, amely kurrens törekvés Olaszországban.

A munka széleskörű egyéni kutatások eredményeit mutatja be, megírásához jelentős számú olasz nyelvű forrásmunkát, naplókat, oktatásügyi dokumentumokat, korabeli törvényeket és rendeleteket használtam fel. A könyv az egyetemes neveléstörténeti kutatások körét új területtel és eredményekkel bővíti, és olyan új ismereteket hordoz, amelyek a korra vonatkozó történeti és művelődéstörténeti tudást is gazdagítják.

Feladatomnak tekintem, hogy munkámat a neveléstudományi kutatókon túl a gyakorló pedagógusok figyelmébe is ajánljam: a kötetben szó esik újító pedagógusokról, tevékenységükkel megismerkedve képet kaphatnak olyan nevelési mintákról, melyek a mindennapi pedagógiai praxisban is alkalmazhatók.

A kitűzött cél érdekében a kötet első fejezeteiben olyan pedagógusokról rajzoltam portrét, akiknek nevét újszerű elméleti és gyakorlati pedagógiai kezdeményezéseik tették ismertté a Félszigeten a XX. század elején. Majd az 1920-as és 1930-as évek nevelésügyi koncepcióinak és az ún. „fasiszta iskola” jellemvonásainak tárgyalása következik. A kötet soron következő fejezeteiben bemutatom, milyen diszkrimináció érte a zsidó diákokat a fasizmus alatt, majd a Katakombaiskolák világába kalauzolom az olvasót. A záró fejezetekben Don Lorenzo Milani Barbiana-i iskoláját ismertetem és az ún. Csiga-Pedagógia elveit. A kötetet Összegzés és Irodalom zárja.

Alice Franchetti és Maria Montessori

A XIX. század végén Itáliában mind sürgetőbbé vált a kisgyermeknevelés reformja. A bevett módszer – Ferrante Aporti és Friedrich Fröbel módszeréből gyúrt elegy – hiányosságai mindjobban megmutatkoztak. Alapvető problémája abban ragadható meg, hogy kevés teret hagyott a gyermek spontán tevékenyformáinak, ellenben nagy szerepet juttatott a pedagógusnak, a környezetkultúra is sok kívánnivalót hagyott maga után, a tanítás pedig lexikalizáló alapjellegével túl mesterkélt volt.

Hamarosan erőteljes újítások következtek, melyek Itáliát egyenesen a világ élvonalába emelték a kisgyermeknevelés terén. Az elsőrendű érdem Maria Montessorié, aki a XX. századi olasz pedagógia csillaga.

Maria Montessori kutatásai alapvetően megváltoztatták a pedagógia világát és a tudományos diskurzust. Kidolgozott egy olyan módszert, amely az egész világon elterjedt, és a mai napig működő. A montessoriánus pedagógia szakított a hagyományos nevelésfelfogásokkal, a tudomány humanisztikus céljait körvonalazta. Hitt abban, hogy a pedagógia segítségével – melynek a „gyermekközpontúság”, „szabadság”, „öröm”, és „kreativitás” a hívószavai – jobb, békésebb és derűsebb társadalom építhető.

Maria Montessori nem egyedüli főszereplője az olasz újító pedagógiai mozgalmaknak. Figyelemreméltó pedagógiai kísérletek fűződnek Rosa és Carolina Agazzi, Giuseppina Pizzigoni és Maria Boschetti Alberti nevéhez is. Montessori nevelésügyi szempontból önálló intézményeket hozott létre, a többiek az autonómia több-kevesebb jegyével rendelkeztek, ami természetesen meghatározta és befolyásolta a reformelképzeléseik sorsát. Közös bennük, hogy mindannyian jelentős pedagógiai újítók voltak és hozzájárultak az olasz iskola felemeléséhez (Vigilante, 2013g).