Rejtő Jenő

A fekete kapitány

Kiadó: Adamo Books Kft.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: Pavuk Péter

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2019

EPUB ISBN 978-963-387-286-4

MOBI ISBN 978-963-387-287-1

Írta: Rejtő Jenő

Borítót készítette: Ádám Ágnes

Korrektor és szerkesztő: Nemere Ilona

Tördelte: Markó Richárd

Tartalom

Az olvasó megismer egy farkast pizsamában

Egy ember férfi szeretne lenni

A nagymama közbelép

Havlicsek kalózokat akar szerződtetni, és ez sikerül néki

Larry terve várakozáson felül sikerül

Egy tudósból kitör a „farkasvér”

John visszamenőleg szédül

Az olvasó megismer egy farkast pizsamában

A címben jelzett dúvad természetesen nem valóságos farkas, miután ilyenek még egy író fantáziájában sem fordulnak elő hálóöltözékben, hanem csak hasonlat. Megfigyelhettük már, hogy embertársaink, ha hasonlatról van szó, általában a legrosszabbakat részesítik előnyben. Ismernek például keblen melengetett viperát, mint az álnokság jelképét, csak azért, mert ez a csúszómászó, miután jobban lett, természetesen megmarta azt a hülyét, aki tájékozatlanságában egy útfélen fekvő mérges kígyót – ahelyett, hogy hagyta volna ott, ahol van – a keblén melengetett. Megdöbbentő az lett volna, ha a melengetett kígyó örök hűséget fogad az illetőnek. Ezek után bele kell nyugodnunk abba a szimbólumba is, amely viharedzett hajóskapitányokat „tengeri farkashoz” hasonlít. Miután farkasok a szibériai tundráktól Amerika sztyeppéin át az indiai dzsungelekig mindenütt találhatók, csak kizárólag a tengeren nem. Kedvem lenne még tovább szőni az érthetetlenül ostoba emberi hasonlatokat, de regényem bevezetése nem ölelhet fel húsz-harminc vaskos kötetre való anyagot, tehát állapodjunk meg a „tengeri farkasnál”.

A vitorlától a csavargőzösig nagy változáson ment át minden, ami a hajózással összefügg, még a tengeri kalandok hőse is. A haladás egyre mélyebb nyomokat hagy környezetünkön. Barátom, egy irodalmi érzékkel megáldott vegyeskereskedő, ezt úgy fejezte ki találóan, hogy „az idő vasfoga elrepül felettünk”. Bizonyos fogalmak lényeges változáson mentek át. Az álkulcsos, toprongyos betörőből gépfegyveres gengszter lett. Hol vannak a jó öreg tengeri farkasok, ifjúsági olvasmányaink zord regényhősei? Vagy hol van a bősz kalózkirály? Hát van. Éppen ő e kis regényem egyik főhőse. A kalózkirály, a vén tengeri farkas, és bár a modern idők őrá is rávésték nyomukat, ma is érdekes egyéniség.

Nézzük meg, hogy Verne és Jack London regényalakjai óta milyen változáson ment át a halálfejes lobogó rettegett hőse.

Elsősorban is kissé megkülönbözteti őt az ismert kalóztípusoktól az a külsőség, hogy csíkos selyempizsamában van. Megrendítően hatott volna azonban Jack London és Verne Gyula olvasóira az a körülmény is, hogy a kalózkirály a hotel titkárát követelte üvöltve, mert elfelejtettek fenyőtablettát készíteni a reggeli fürdőjéhez. Később felhozatta a reggeli lapokat, de mielőtt belekukkanthatott volna, megjelent az utazási iroda embere. Kopogtatás nélkül lépett be.

– Mi újság, Havlicsek? – kérdezte a tisztviselő. A kalózkapitányt ugyanis Havlicseknek hívták, és Prágából vándorolt ki ifjabb éveiben.

– Inkább maga mondja meg, hogy mi újság?! Két hét alatt összesen háromszáz dollárt kerestem.

– Hány embert tud összeszedni jövő hétre?

– Sajnos, most nehéz kalózokat verbuválni, kezdődik a fürdőszezon, és elmennek vidékre pincérnek. De hat dollárjával tudok negyvenet szerezni. – az asztalon egy kis blokk feküdt, és a kalózkirály számolni kezdett:

– Ha hat dollárjával veszünk negyven embert, szállítással és ellátással… kétszáznegyven, meg hetven… ebből lejön a maga jutaléka…

– Nézze, Havlicsek, ne számoljon. Állítson ki nekem egy negyventagú marcona kalóztársaságot, bérbe vettük a Hawaii-csoport mellett a kicsi Carabean szigetét, és maga ott fogadja majd a turistákat. Kap hatszáz dollárt.

– Ab Carabean nem vállalom. Maguknak kell fedezni a szállítást és az én külön költségemet. Nekem előbb kell odamenni, hogy a kalóztanyát a vérszomjas turisták számára berendezzem. És bennszülöttekkel nem dolgozom, mert az én kalózaimért felelek, de ezek a félvérek és feketék lopják a fényképezőgépeket.

– Legalább öt bennszülött kell. Hogy képzeli az ilyen kalózszigetet egy igazi haditánc nélkül?

– Mi az, maga tanít engem?! Maga a kalóz, vagy én?

– Erről lehetne vitatkozni. De nem akarok vitatkozni. Haditánc nélkül az egész dolog semmit sem ér. Szerezzen tisztességes bennszülötteket – követelte az utazási iroda embere.

– Megvan! A tűgyárban sztrájkolnak, könnyen kapok néhány néger munkást. Két hét alatt majd megtanulnak táncolni.

– És üvöltözni is kell, meg fogat vicsorgatni. Vigyázzon, hogy egyiknél se látsszon ki a plomba. Azután több halálfejes lobogó legyen, mint a múltkor.

– Ha maguknak több kell, vegyenek, vagy kölcsönözzenek.

– Rendben van. De levelezőlapokat ne merjen árulni!

– És miért? Egy kalóznak nem lehet mellékjövedelme?

– Nem félek a turisták éleslátásától, de olyat még senki sem hallott, hogy kalózok képes levelezőlapokat árusítsanak.

– Jó. Majd vérfürdőt rendezünk – kiáltotta gúnyosan Havlicsek,

– Van középút is. Vagy levelezőlap, vagy vérfürdő, ez túlzás. A legények legyenek marconák, de udvariasak, és ne ijesztgessék túlságosan a turistákat. Állítsa nekem össze a kellékek pontos listáját. Viszontlátásra.

Az utazási iroda embere elment. A kalózkirály cigarettára gyújtott, és kinyitotta az egyik reggeli lapot.

Íme, a modern tengeri rabló.

Nehogy az olvasó még prózaiasabban lássa földünk életét, mint amilyen a valóságban, megjegyzem, hogy a Csendes-óceán kalózromantikája valóban megtartott még néhány igazán vad típust, de ezek általában politikai szolgálatban állnak. A kínai partvidékek közelében, lagúnák és zátonyok között, hajókkal megközelíthetetlen korallszigetek mélyén, ma is tanyáznak kalózok. Ezek a kalózok a kínai birodalom felé iparszerűen bonyolódó csempészést zavarják. Vagy valamelyik kínai tábornok titkos bérencei, és japán csempészhajókat pusztítanak, vagy angol pénzen más állam nagyiparának csempészhajóit süllyesztik el. Melyik ország léphetne fel ellenük határozottan? Hiszen ha ezt megtenné, beismerése lenne annak (amit mindenki tud), hogy a csempészek hasznos szállítói a polgárháborút szító nagyhatalmaknak. A csempész tehát a kínai part közelében szabad préda. Nyolc-tíz elsüllyesztett dzsunka, lemészárolt kínai, egy-egy elfoglalt ócska gőzös, harminc-negyven kiirtott matrózzal, fel sem tűnik. És ugyan ki reklamálná? Néhány árva, egy-két özvegy meg jó barát, akikkel senki sem áll szóba, és néhány sehol sem bejelentett lakos ezen a földön. Az amerikai partok közelében, ahol a kalózvilág először tűnt le korunkban, már csak Havlicsek garázdálkodik, és ő is egy utazási irodán keresztül szedi el a gyanútlan utasok pénzét, törvényes formák között. Az amerikai kalózvilág néhány életben maradt öreg farkasa most szabadul húszéves rabságából, vagy kehesen hordja a zsákot valamelyik kikötőben. A kínai partok, ahol még néhány valóságos kalóz él, jó gyorshajóval három hét távolságra vannak innen. A turisták azonban épp eleget olvastak a csendes-óceáni kalózokról ahhoz, hogy izgalmas kíváncsiság vegyen rajtuk erőt, és ne sajnálják a pénzt („ha már átjöttünk Európából”), hogy megtekinthessék a „kalóztanyát”. Az utazási iroda természetesen írásban vállal felelősséget az utasok személy- és vagyonbiztonságáért. De ez felesleges is, mondta a turistáknak Morton úr, az európai osztály vezetője, mert egy amerikai utasszállító hajó megsértésével az Egyesült Államok flottájának haragját vonnák magukra, ettől pedig a rettegett kalózkirály is óvakodik.

Ilyen előzmények után két svéd vénkisasszony, egy bolgár terménykereskedő, három gazdag görög diák és egy londoni úri család borzongva bár, de megérkeznek a kalózok szigetére. Fogalmuk sincs, hogy e borzalmas hely, bár kissé távolabb fekszik, azért tulajdonképpen a békés Hawaii-szigetcsoport tagja. Ők partra szállnak négy matróz és egy tiszt kíséretében. A szigeten állig felfegyverezett londinerek hada fogadja őket, élükön a kalózkirály, ebből az alkalomból egy San Francisco-i fókavadásztól kölcsönkért ruhában, homlokán piszkos kötés, kezében kétcsövű vadászpuska, amelyet közepénél fogva, elszántan szorít a markában, elsősorban azért, hogy a závárzat hiánya ne tűnjön fel senkinek. Övében tőr, haja kócos és sáros (órákat kell másnap a borbélynál töltenie), és gőgösen nézi az érkezőket. Az érkezők állnak és moccanni sem mernek. Végül borízű, rideg hangon megszólal a kalózkirály:

– Önök az amerikai lobogó alatt érkeztek, tehát éppoly biztonságban vannak itt, mint saját lakásukban. Tekintsék magukat vendégeimnek, ha már véletlenül rábukkantak rejtekhelyünkre, és csak arra kérem önöket, ne áruljanak el bennünket a hatóságoknak. Nézzék meg barlangunkat, addig is poggyászaikat nyugodtan hagyják itt. Szigonyos! Te vigyázol rá!

– Yes! – felelte zordonan a valószínűtlenül nagy bajusszal megáldott szigonyos.

A barlangban mindenki nedves lesz, és rövid időn belül vakaródzik. A turisták borzonganak a toprongyos San Francisco-i munkanélküliek között. A barlang mélyén néhány hanyagul odavetett emberi koponya hever. Alkonyatra azért megbarátkoznak a környezettel, és este már élesen sivít a londoni mama:

– Jackie! Hagyd békén a kalóz bácsit, és gyere ide!

– De mami! Ennek a puskának nincs kakasa!

– Nem teszed le mindjárt! Ugyan, kedves martalóc úr, hozza ide azt a kölyköt.

Később több helyen kigyúl a tábortűz, és a kalózbarlang mélyéről fonott kerti székek kerülnek elő. Azután lejönnek a hegyről a „bennszülöttek”, és eljárják a tűz-táncot. De csak hárman. A negyedik tűgyári munkás, az első táncpróba után, felnőtt gyermekeire hivatkozva, otthagyta társait a tánciskolában. A másik három, gyékényköténnyel a derekán, fehér csíkokkal bemázolt testtel, dárdájukat vadul forgatva és üvöltve ugrándozott. Ez a mulatság sokáig tartott, de mégis idő előtt kellett abbahagyni, mert az egyik munkásnak tüske ment a talpába, és angol átkokat üvöltve, egy lábon elugrált.

A társaság azonban így is jól szórakozott, és sok felvétellel mozdította elő a Kodak gyár filmforgalmát, azután elhajózott. A tüzeket kioltották, és a kalózkirály nyomban intézkedett.

– Minden fegyvert iderakni a ládába, szám szerint. Az elveszett kellékek árát levonom a napidíjból!

A fegyverek mellé odakerült néhány fekete zászló, öt darab gipszből készült koponya, a dárdák, valamint a szigonyos valószínűtlenül terebélyes bajusza. A kalózkirály ezután kifizette a legényeket, és egy óra múlva úton voltak San Francisco felé.