JÁRŐR A SZAHARÁBAN ÉS MÁS LÉGIÓS TÖRTÉNETEK

Magyar szerzők filléres regényei 1921-1944

Válogatta, a kísérőszöveget írta RAPCSÁNYI LÁSZLÓ

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2015

ISBN 978-963-387-291-8

TARTALOM

Rapcsányi László - Sárgaregények

Alec Forest - A gárda meghal

Barsi Ödön - Számum

Charles Lorre - Sivatagi őrjárat

Charles Lorre - Csempészháború

Charles Lorre - Az elátkozott erőd

Rejtő Jenő - Trópusi pokol

Rejtő Jenő - A Szaharában

Utószó - Hegedűs Géza - Hétköznapi ábrándok, filléres csodák

SÁRGAREGÉNYEK

Elrongyolódott, régi filléres regényekből szerkesztettük ezt a sorozatot. Újra olvashatjuk apáink, nagyapáink kedvelt időtöltését, a két világháború között feltűnt izgalmas, fordulatos légiós, bűnügyi, vadnyugati, kalandos, kém- stb. történeteket, úgy ahogyan annak idején a Friss Újság színes regénytára, Gong, Pesti Hírlap könyvek, Szivárvány, Tarka regénytár, Tolnai regénysorozat, Új Élet regénytár, Világvárosi regények stb. sorozatokban megjelentek. A válogatott kisregényeket az eredeti kiadások teljes szövegében közöljük, mert csupán idézetek, a kontextusból kiragadott (és így bármilyen végeredményre használható) részletek nem tanúsítanák hitelesen, hogy a filléres regények népszerűségének mi volt (volt-e?) titka, kik voltak legkedveltebb szerzői, miért és milyen témájú történetek kötötték le (emlékeikben mindmáig megőrizve) a két világháború közötti időszak olvasóközönségét? Ha nem tekintjük kizárólagos szociális ténynek azt, hogy a szerzők megélhetési kényszerből vállalták az írást (szorgalmas szerző a honoráriumból tisztességgel megélhetett), ha tudjuk, hogy nem csupán az alacsonyabb műveltségű, hanem a szellemileg kvalifikáltabb réteg is olvasta (miként ma is) a bűnügyi, légiós, kém- stb. történeteket, akkor több árnyalattal rajzolódik ki az adott kor kulturális színképe. Az irodalom társadalomtörténetének kutatója (Arnold Hauser) úgy jellemzi a XIX. századi kolportázs és feuilleton, a hírlapi tárca- és füzetes regény megjelenését, hogy "az irodalom példátlan demokratizálódását és az olvasóközönség ízlésének nivellálódását jelenti. Sohasem fordult még elő, hogy ennyire különböző társadalmi és ennyire eltérő műveltségű rétegek ily egyértelműen elismerték és ennyire azonos érzelmekkel méltányoltak volna valamely művészetet". A múlt századi olvasáskultúrának ez a jelensége már önmagában is elegendő indíték ahhoz, hogy politikai-társadalmi-kulturális összefüggésben vizsgáljuk az 1922-1944 közötti filléres regények közkedveltségét, fogyasztóinak érzelmi szükségletét, megbontva a tömegkultúra és az "elit" irodalmi kultúra közötti határt. Ez azt is jelenti, hogy nem lehet teljesen építeni az irodalom esztétikai normáinak ítéletére. Ugyanakkor a filléres regényeket a magyar hírlapírás és sajtótörténet egyik ágának tekintjük, mely olykor anyagilag is eltartotta vagy jelentős bevétellel támogatta a lap- és könyvkiadót. A szerzők pedig ezekben a 32-64 nyomtatott oldalas kisregényekben kitanulták a műfaj alapfogásait: izgalmas kezdés az első sorokban, sűrített dialógus, földrajzi hitelességet keltő helyszínrajz, követhetően fordulatos cselekmény, és a lehetőség szerint meglepő vagy legalábbis sejthető megoldás. Lexikon, világatlasz és szótár nélkülözhetetlen segédeszköz a filléres írója számára. Bőven kamatoztatta iskolában szerzett kémiai, matematikai, biológiai ismereteit vagy az újságok rendőri híreit, a törvényszéki bonctani intézet jelentéseit. A szerzők többsége hamar megalkotta saját patentjét: bizonyos megoldások, motívumok csak az ő történeteiben szerepeltek. Ha jól sikerült főhőst keltett életre, ez a figura sorozatban is visszatérhetett, modellé vált. A szereplők karakterével nem sokat bíbelődött, a műfaj átlátható jellemeket kívánt. De játszhatott bújócskát az olvasóval, már-már tévútra terelve, majd szellemes fordulattal feltárta a logikus, de meghökkentő csattanót. Ez volt a legnehezebb. A regényekben szereplő nők elbűvölően szépek, angyalian ártatlanok. Mindig veszélyben forognak, jóhiszeműen esnek elvetemült fickók karmaiba. Önhibájukon kívül tévednek tiltott utakra, hajlanak az erényre, a konzumnők bűnbánó Magdolnák és a pokolian gonosz perszóna sorsában is van valami megbocsátható. Akad olyan, aki bátrabb és ügyesebb a körülötte lebzselő férfiaknál. Magabiztossága a vesztét okozná, ha nem jelennék meg idejében az általa eddig figyelemre se méltatott hős, akinek bár kemény az ökle, gyors a keze és szembeszáll az ördöggel is, de nem szoknyavadász, a nők körében esetlenül, zavartan mozog. Az ő terepe és hivatása a veszély. Ezekben a történetekben nem volt erotika, csak titkolt vonzalom, gyengéd érintés, szemérmes csók. A szerelem csak sugallat és alkalom, hogy a férfi bizonyíthassa: legyőz minden cselvetést, érdemes a szereplők és az olvasók csodálatára. Végül is: a jó győz a gonosz felett, majdnem úgy, mint az életben. Ebben a kulturális kínálatban a közönség, anélkül, hogy eltávolodott volna a hétköznapok szemléletmódjától, kellemes kikapcsolódást talált a filléres regényekben. Folyamatos akciókra épült a cselekmény, minden oldalon történt valami és az olvasó, némi gyakorlattal és képzelőerővel, a főszereplővel együtt bogozhatta a rejtély szálait. Az adott korszakban megjelent világhírű, többnyire angol bűnügyi, kém- stb. történetek, meg a mindmáig emlegetett nagy filmek aranykora csak tetézte a közönség vonzalmát, érdeklődését. Az olcsó tömegolvasmányok szerzői magyar újságírók, bravúros zsurnaliszták, jeles írók, tudósok, akik a siker érdekében és a nemzetközi divathoz igazodva többnyire idegen, leginkább angol álnevet használtak. Vizsgálódásunk és válogatásunk célja nem az, hogy írásaikat értékükön felülre emeljük, de megállapíthatjuk, hogy sok eredeti megoldás is felbukkan ezekben, s ha valamely világnyelven íródtak volna, még az átlagosak is adhatnának alapötletet a moziban és a televízióban megjelenő hasonló témájú történetekhez. Sorozatunknak a Sárgaregények címet adtuk, mert bár a kiadók szinte minden színnel jelezték sorozataikat, sárga regénytár nem volt. A sárga: minősítés. Igénytelen, olcsó prózairodalom. Szakmányban gyártott tömegcikk, melyet az "irodalmi értéktőzsdén" alacsony árfolyamon avagy egyáltalán nem jegyeztek. A kiadót és a szerzőt ez legkevésbé sem zavarta, termékeik nem pályáztak a halhatatlanságra. De, Lukács György szavaival, az emlékezés gyakran meg szokta őrizni a múlt kellemes élményeit. Miután az ilyen érzések skálája rendkívül széles, ahogyan újra kevergetjük dédanyáink ízeit a reprintben megjelenő szakácskönyvekből, úgy fedezzük fel elődeink időt töltő olvasmányait is. A műfaj ma sem kíván többet, mint újkorában. Szórakozást kínál. Köteteinkben csak olyan írásokat közlünk, melyek szerzőit a szakirodalom vagy hozzátartozói révén sikerült azonosítani, álnevét feloldani. Bízunk benne, hogy olvasóink is segítenek majd a további nyomra vezetésben. Alapvető könyvészeti tájékoztatást a Magyar Könyvészet (VI-VII.) (Országos Széchényi Könyvtár kiadása Bp., 1980-81) kötetei nyújtottak. Felhasználtuk a Magyar Irodalmi Lexikon 1- 3. (Bp., 1963-65) és a Magyar Életrajzi Lexikon I-III. (Bp., 1967-81) szócikkeit. Köszönettel tartozom az Országos Széchényi Könyvtár munkatársainak (dr. Ferenczy Endréné, Hajdú Lívia) és néhány magángyűjtőnek (Tóth András Budapest, Csorba László Budapest, Szász Mihály Szeged), akik segítettek, hogy hozzájussak azokhoz a filléresekhez, melyek jó része a könyvtárakból eltűnt, zugpiacra került. A hajdani "sárgaregények" horribilis áron cseréltek gazdát. Keresletük, felértékelődésük már külön fejezet az olvasók ízlésének és érdeklődésének vizsgálatához. Kötetünkhöz Hegedűs Géza, a kor élő tanúja, író, újságíró írt utószót, felidézve ifjúkorát, amikor maga is olvasója, szerzője vagy szerkesztője volt a filléres regényeknek.

RAPCSÁNYI LÁSZLÓ

ALEC FOREST
A GÁRDA MEGHAL

ERDŐDY JÁNOS 1909
ALEC FOREST, R. FOWLER, SZŐNYI ANDRÁS

Író, műfordító. Első novellája Zagróczky Elek néven 1927-ben jelent meg a Nyugatban. A húszas évek végétől kezdve a fővárosi lapok és folyóiratok közölték verseit, novelláit, cikkeit. A felszabadulás előtt napi- és hetilapok munkatársa. 1935-38 között a Szivárvány szerkesztője, 1939-48-ig a Népszava művészeti rovatvezetője, illetve szerkesztője. Antifasiszta hírlapírói munkássága jelentős, írói tevékenysége a felszabadulás után bontakozott ki erőteljesebben; színműveiben és egyes regényeiben a magyar polgárság háború alatti és utáni életének kritikus ábrázolója. Számos zenés darab verseinek szerzője. Fordította többek között Brecht, Moliére, Horatius, Ovidius és Heine műveit. Több regényes kultúrtörténeti művet írt. Főbb munkái: A nőstényfarkas. Bp. 1957. A negyedik lovas. Bp. 1959. Aretino Velencében. Bp. 1961. Tíz igaz Szodomában. Bp. 1962. Szárnyas oroszlán. Bp. 1967. Rekviem Firenzéért. Bp. 1968. Beéry Gábor budapesti lakos. Bp. 1972. Velencei karnevál. Bp. 1974. Jó éjt, királyfi. Bp. 1984. A MK-jegyzékben 46 bűnügyi és kalandos témájú filléres kisregénye szerepel. Nevét olykor fordítóként jegyzi. A kötetünkben közölt légiós történet eredetije: Alec Forest: A gárda meghal. Fordította Erdődy János. Szivárvány 16 filléres regényei, X. évf. 7. Bp. 1937. Hellas Nyomda.

ELSŐ FEJEZET

1.

– Állj! Pihenj! Szerelvényt le! Megdobbantak a könnyű, rövid szárú csizmák, alig hallható moraj futott végig a sorokon, a megkönnyebbülés, fellélegzés moraja: négyszázötven ember gyakorlott, gyors mozdulattal állította gúlába puskáját, lecsatolta hátizsákját, és maga elé fektette a földre. A spanyol idegenlégió III. ezredének második zászlóalja előtt megállt a zászlóalj parancsnoka, Ramirez őrnagy, végigtekintett a már ismét feszes állásba merevedett sorokon, kihúzott kardját hüvelyébe rejtette, és elhangzott ajkáról a várva várt utolsó vezényszó:
– Oszolj! A sorok egyszerre felbomlottak, a kimerült legénység futva sietett a falak védelmet adó árnyékába, menet közben gombolták ki zubbonyuk nyakát, és a hosszú fal tövében földre dobták fáradt testüket. Az őrnagy néhány szót váltott az erőd jelentkező parancsnokával, majd ismét katonáihoz fordult:
– Másfél óra pihenő, utána elfoglalni a szállásokat! Még egyszer végignézett elnyúltan pihenő emberein és tiszttársai kíséretében bement egyik épületbe. A második zászlóalj megérkezett Fuerte Muluya erődbe, az Atlasz-hegység lábához. Ramirez őrnagy azt a parancsot kapta Tetuanban, az ezred állomáshelyén, hogy váltsa fel zászlóaljával az erőd egy századnyi helyőrségét és rendezkedjék be Fuerte Muluya védelmére. Ez a katonai intézkedés azért vált szükségessé, mert a marokkói spanyol haderő parancsnoksága kémei útján arról értesült, hogy az Atlaszhegység bennszülött törzsei nyugtalankodnak, és fanatikus agitátorok járják a könnyen fellázítható hegyi arab törzsek falvait. Izgatnak a spanyol uralom ellen, hamarosan nyílt összeütközésre kerülhet sor a gyarmati katonaság és az elégedetlen, fékezhetetlen arabok között, ebben az esetben pedig igen fontos, hogy a nagy jelentőségű erőd teljes biztonságban legyen. Fuerte Muluya falának tövében holtfáradtan hevertek a hosszú, kimerítő meneteléstől agyongyötört katonák. A háromszáz kilométeres utat alig egy hét alatt kellett megtenniük, kibírhatatlannak látszó forróságban, mély homokban, nehéz felszereléssel. Már a második napon azt hitték, soha nem érkeznek meg céljukhoz, senki sem bírja ki az emberfeletti erőfeszítést igénylő, irtózatos menetet. És mégis, az ember minden teremtett lénynél szívósabb szervezete legyőzte a hihetetlen nehézségeket: a menetelés nyolcadik napjának alkonyatán megpillantották Fuerte Muluya falait, és néhány órás utolsó erőfeszítéssel elérték az erődöt.
– Látod, pajtás – szólalt meg halkan Jean Lubin –, mindent ki lehet bírni. A francia mellett fekvő olasz származású légionista, Giuseppe Belloni, fanyar akasztófahumorral felelt bajtársa szavaira:
– Persze hogy ki lehet mindent bírni, csak a halált nehezen. Mindketten hallgattak és arra gondoltak, hogy valóban nem volt más választásuk, mint menni és menni, erejük végső megfeszítésével, vagy elnyúlni a homokon és elpusztulni. Ha valaki kidőlt menet közben, nem számíthatott arra, hogy másnap is meglátja a felkelő napot. A zászlóaljat kísérő kocsikra embert nem lehetett feltenni, úgy meg voltak terhelve a szekerek lőszerrel, konzervekkel és egyéb nélkülözhetetlen anyaggal. Akit ereje teljesen elhagyott, elveszett embernek tekintették. Ramirez őrnagy, a légióban szokatlan emberséges érzéssel egy- két napra elegendő élelmiszer- és vízkészletet adatott a kidőlt embereknek, meghagyta puskájukat is, hogy védhessék magukat, ha esetleg mégsem pusztulnának el azonnal, hanem valami csoda folytán erőre kapnánk ismét és megkísérelnék a lehetetlent, a menetelő zászlóalj utolérését. Még azt is megtette Ramirez, hogy a térképbe bejegyezte azokat a pontokat, ahol élő ember maradt el a csapattól. Majd, ha az erőd leváltott helyőrsége erre visszavonul, esetleg a feljegyzés nyomán megtalálja és magával viheti az elhullott embereket. A halálos menet során harminc embert vesztett ily módon a zászlóalj, és amikor megérkeztek útjuk céljához, minden légionista tudta, hogy ez a veszteség jóval kisebb, mint amennyire útjuk kezdetén számítottak. Az idegenlégió emberei nem szoktak hozzá a kímélethez és tudták, hogy bármilyen áron is, de a meghatározott időre el kell jutniuk az erődbe. Most végre itt vannak. Másfél óráig nyugodtan, mozdulatlanul feküdhetnek a forró homokon, nem törődik velük senki. Ez az idő szükséges ahhoz, hogy az erődöt eddig elfoglalva tartó csapat kiürítse a legénységi szállásokat és elkészítse a helyet az új helyőrség számára.
– Szegény fiúk – mormogta Lubin a sürgő-forgó idegen katonák felé –, most rajtuk a sor. Mi nyugodtan betelepszünk az erődbe, itt fogunk rostokolni hetekig, nekik pedig el kell indulniok arra az útra, amelyen mi jöttünk.
– Egyéb gondod nincs? – szólt rá ingerülten az olasz.
– Ne fájjon ezek miatt a fejed, elhiheted, hogy ők sem szomorkodtak miattunk, amikor errefelé jöttünk.
– Igaz, de mégis...
– Ne beszélj annyit, aludj inkább! A nap lement, és valóban sokan elszunnyadtak már az elcsigázott katonák közül. Belloni is aludni akart, ezért intette csendre barátját. Az erőd parancsnoksági irodájában ezalatt már folyt a szolgálat hivatalos átadása. A volt parancsnok, egy gyalogos százados és Ramirez őrnagy megbeszélték a teendőket, a százados közölte Ramirezzel, hogy milyen a pillanatnyi helyzet, melyek a környék megbízható törzsei és kiket kell legjobban szemmel tartani. Közben az erőd rádióállomásának tisztje érintkezést keresett a tetuani főparancsnoksággal. Végre, hosszas kísérletezés után jelentkezett a hívott állomás. Ramirez átment a rádiószobába, és szabályszerűen jelentette, hogy csapatával megérkezett és átvette Fuerte Muluya védelmét.