Nemere István

A HUNYADIAK
KORA

A 15. század eseményei

MAGYAR TÖRTÉNELEM

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2015

ISBN 978-963-387-326-7

TARTALOM

1. Egy szépreményű fiatalember

2. Zsigmond véres kalandjai

3. Az idegen király és utódai

4. Egy lovag kalandjai

5. Az élet megy tovább

6. Mátyás az élre tör

7. A király sohasem pihenhet

8. Diadalok és halál

9. Úton a romlás felé

1. Egy szépreményű fiatalember

Az Anjou-korról szóló kötetünket ott hagytuk abba, hogy Luxemburgi Zsigmond az 1390-es években már Magyarország királya lett. Sok vér és szenvedés árán jutott el ide – de nem az ő vére hullott, nem ő szenvedett. Felesége, Mária – Nagy Lajos király idősebbik lánya – huszonnégy éves korában előrehaladott terhessége vége felé lováról lebukott és életét vesztette magzatával együtt. Az az ismeretlen nemű gyerek lett volna az Anjou-királyok utolsó sarja magyar földön. De nem lett, hisz odaveszett anyjával együtt. Nagy Lajosnak akkor már csak legkisebb lánya, Hedvig élt még, bár már nem sokáig, 1399-ben Krakkóban a félig barbár, pogányhitről éppen csak kikeresztelkedett litván Jagello feleségeként halt meg.

Férfiutód nem volt többé és akik értették a nemzetközi összefüggéseket is, azok tudták: a magyaroknak most már ki kell tartaniok Zsigmond mellett. Ami nem volt könnyű feladat. Zsigmond, a német-római császár fia könnyelmű és léha ember volt. És még csak azt sem mondhatták az ezért neheztelő magyarok, hogy hát ilyenre nevelték a prágai várban élő szülei. Merthogy Zsigmondot kisgyermekkora óta magyar földön nevelték! Itt tanulta meg a nyelvet is úgy, mint bármelyik másik magyar úr. Gyermekként már arra a szerepre szánták, amit pár évig gyakorolt is: Nagy Lajos leányának férje lett. Igaz, sokáig azt hihették az urak, hogy Mária fog uralkodni és férje csak afféle kisegítő lesz, lehet mellette. Ámde aki császári házban született, az ilyen szereppel nem elégedhetett meg a tizennegyedik század végén.

És később sem. Zsigmond nem szerette Máriát, közös gyermekük is csak azért volt útban, hogy legyen majdani trónörökös. De ettől Zsigmond ifjúkori alaptermészete egy csöppet sem változott. A férfi továbbra is előnyben részesítette a mulatozásokat, a nagy evészeteket és ivászatokat. Balkézről való fattyú gyerekei pedig szépen szaporodtak. Mert amíg Mária élt, csak őt utálta, a női nem többi tagját szinte válogatás nélkül engedte magához…

Ezenközben egy új veszély jelent meg délkeleten, amiről azonban az akkori magyar politikusok többsége még nem vett tudomást. Közeledett a török. Ám akkor ez még olyan törpe ügynek tetszett, látszólag az is volt – hogy nem sokan vettek róla tudomást. A döntéshozókat sokkal inkább az érdekelte, mi történik az országban, hiszen ott is sok érdekes és fontos folyamat zajlott egy időben. A törökök utoljára Nagy Lajostól szenvedtek vereséget 1366-ban, ám utána kihasználták az adódó helyzeteket. A Balkánon folyó szokásos torzsalkodások, az ottani államok kicsi és gyenge volta lehetővé tette számukra, hogy „körbefolyva” a még bizánci, későbbi Konstantinápolyt (a mai Isztambult) már az európai földrészen hódítsanak. Mind északabbra hatoltak. Az 1389-es rigómezei csata után – ahol a balkáni államok nagyobb része még együtt küzdött az új veszedelem ellen – a 90-es évekre szinte a magyar határhoz értek. Mégis, egyelőre kevesen érzékelték ezt a veszélyt.

Már csak azért is, mert a határokon belüli békétlenség még javában tartott. Zsigmond fontosnak tartotta, hogy leszámoljon az ellene (is) lázadt délvidéki urakkal. Alapos munkát kellett végeznie, merthogy az ország talán legnagyobb és igen fontos része látszott kicsúszni a központi kormányzat ellenőrzése alól. Zsigmond korában nyilván nem ilyen hivatalosan és szabatosan fogalmazták meg ezt a veszélyt, mindazonáltal nagyon is jól tudták, mekkora baj lehet. Ha a délvidéki urak továbbra is szemben állnak Budával, még a végén más országrészek urait is magukkal ránthatják.

Zsigmondnak nagy céljai voltak Európában, első lépésként a német-római császári címet akarta megszerezni, hogy aztán ezzel felvértezve tovább, magasabbra léphessen. Ehhez persze az kellett, hogy abban az egyetlen országban, ahol ő volt a király, legalább rend legyen.

Nos, rend – az nem volt.

Az ország mérvadó urainak többsége ugyan Zsigmond mellett állt, de ettől a délvidékiek bosszúszomjas harci kedve nem múlott el. Nem tudták feledni Durazzói Kis Károly csúfos halálát és bár ebben Zsigmond nem vett részt, mégiscsak azokhoz tartozott, akik szintén szemben álltak Károllyal, amíg élt. Kiszabadította a karmaik közül Máriát, a feleségét is, vagyis szabályos háborút viselt ellenük. Egyszóval a délvidéki nagyurak sejthették, hogy Zsigmond a másik oldalon áll, enyhén szólva nem a barátjuk. Nem is lehetett az, ha király lett ott, ahol ők meg lázadók voltak.

Ezért 1387 tavasza után is – miután Zsigmondot megkoronázták – a délvidéki lázadás folytatódott. Mi több, eleinte a lázadók látszottak győzelmet aratni. Felnyomultak északra, még Pécset is elfoglalták és feldúlták. Ekkor történt aztán a Kont-féle eset, ami erősen megosztotta a korabeli magyar közvéleményt.

A lázadók úgy érezték, és joggal, hogy ők a legfejlettebbek a magyar királyságban. Rajtuk keresztül bonyolódott a külkereskedelem jelentős része. Mindenki, aki Itália és az ottani városállamok, a pápaság felől akart Budára menni, ezen a tájon haladt át. Itt születtek hát a kapcsolatok, itt telepedtek meg a félig elmagyarosodott olasz kereskedők, a dalmát tengerpart az ország vérkeringésének is fontos része lett. Minden bizonnyal magasabb is volt itt az életszínvonal, mint az ország többi részében.

Az itteniek tudatosan ápolták a velencei kapcsolatokat is. Bár Velence ezekben a századokban többször volt ellenség, ritkán barát, és olykor közömbösen semleges – az itteniek nyitottabbak voltak az Adriára, a tengerre, a mediterrán vidékre, mint Magyarország többi vidékére. Szerették volna elérni, hogy erős szövetséges hatalmakkal állhassanak kapcsolatban, sőt ha lehet, egy közös királyuk is legyen valamelyik tengeri hatalommal. Ezt a szerepet remekül eljátszotta Durazzói Kis Károly – de mint tudjuk, neki alig fél év adatott a hatalom közelében, és mindössze öt hétig volt király, mielőtt végeztek vele koronás merénylői.

De nem a délvidékiek voltak az országban a legerősebb nagyúri csoportosulás. A szárazföldiek, a kontinentális hatalomban érdekeltek és csak azért harcolók erősebbnek bizonyultak. A délvidékieket leszavazták, és ha kellett, erővel leverték. Mint éppen ekkor is. Egy történészünk szerint ekkor dőlt el végleg, hogy Magyarország kontinentális, vagyis szárazföldi hatalom lesz. Mondhatjuk úgy is, hogy Buda hátat fordított a tengernek. Ezzel Magyarország kétségtelenül bezárkózott kissé. Ez is egyik oka, hogy később közép-európaiként határozta meg magát, hogy az itteni eseménysorozatok játékszerévé vált és mind távolabb került a tengerektől, elsősorban persze az Adriától és azáltal a Földközi-tengertől, az akkoriban (is) oly meghatározó mediterrán vidéktől.

Egynémely krónikás úgy vélte, Mária királynő is bíztatta Zsigmondot (míg élt), hogy számoljon le a lázadókkal, anyja gyilkosaival. Zsigmondot nem kellett különösebben biztatni, sejtette, addig nem lesz biztos az uralma ebben az országban, amíg a délvidéki urak szabadon garázdálkodnak. Nincs itt helyünk arra, hogy hosszadalmasan időzzünk a harci cselekmények leírásánál, hogyan űzték a lázadókat várról várra, miközben azok meg hol itt, hol ott égettek fel egy-egy falut vagy kisebb várost. Mindenesetre a lázadókat még Boszniában és Dalmáciában is üldözték. Legtöbbjüket horvát földön fogták el, hisz odavalók voltak, és alighanem az anyanyelvük sem volt magyar, bár mindnyájan ismerték ezt a nyelvet is. Végül aztán a lázadók egyik vezérét, Horváti János ex-bánt Pécsett igen nagy közönség előtt, mondhatni példát statuálva kivégezték. Sőt, a kivégzésnek is egy olyan módozatát választották, amely akkoriban is rettenetesnek számított és nagy híre terjedt mindenfelé. Hogy a krónikást idézzük: „János bánt pedig Pécs városában a kivégzés legborzalmasabb válfajával, ahogy a királyné dühe követelte, végeztette ki. Először ló farkához kötözve körülhurcolták a város utcáin, majd tüzes fogókkal megkínozták, azután négyfelé vágták és az utókor elrettentő okulására tagjait a város kapuira függesztették. Ugyanazt a kegyetlenséget szenvedte, amellyel ő sanyargatott másokat.”

Hogy a pedagógiai célt elérte-e a hatalom, nem tudhatjuk. Mindenesetre ez nem volt elégséges büntetés a lázadóknak – a többiek, az alvezérek is sorra kerültek. Ahogyan Heltai írta „Sigmond királról”: „A többi pártosoknak mind fejeket szedeté, a zágrábi püspektől elvévé a püspekséget és minden marháját, és miért hogy a papi méltóságért nem meré őtet megöletni, hanem tömlöcre vetteté”. Csak emlékeztetőül: a zágrábi „püspek” nem más volt, mint Horváti Pál, a János fivére, kik mindig minden politikai ügyben együtt „kavartak”.

Nem zárható ki persze, hogy Zsigmondon is erőt vett valamiféle bosszúvágy. Hiszen legalább egy évet vesztett 1386-ban és 1387-ben, amikor azért nem kerülhetett közelebb az annyira vágyott trónhoz, mert Máriát börtönbe vetették ezek a lázadók. Hát utánuk ment, mindenhonnan kifüstölte őket, leszámolt szinte mindegyikkel. Akkoriban igencsak hullottak a fejek Magyarországon, különösen a délvidéken.

Csakhogy közben ő is nagy túlkapásokat követett el, ártatlanokra is lesújtott, az ország egyes vidékeivel pedig úgy bánt, mintha azok a saját tulajdonát képeznék. És ezt értsük szó szerint. Úgy viselkedett Zsigmond, mintha szándékosan nem akarna népszerű lenni. Amit a népszerűségért tehetett volna, vagy egyenesen meg kellett volna tennie – attól tartózkodott. Amivel viszont biztosan nem nyerhette el az urak és a tömegek bizalmát, azt szorgalmasan megtette nap mint nap. Bár annakidején fogadalmat, sőt esküt tett a nagyuraknak, hogy megválasztása, trónra emelése esetén nem fog idegeneket előnyökhöz juttatni – esze ágában sem volt betartani ezt sem (hiszen politikus volt…). Főleg németek és csehek férkőzhettek hozzá közel, jöttek is csapatostul, amikor neszét vették, hogy itt jóféle posztokat, állásokat és birtokokat osztogatnak szinte számolatlanul. A király „ledérsége” is sokakat megrázott. Az eltelt nyolc évtized alatt sem Károly Róbert, sem Nagy Lajos nem élt olyan szemérmetlen módon, mint Zsigmond. És persze nem is osztogatták az ország javait boldog-boldogtalannak. Zsigmond néhány dologhoz kétségtelenül jól értett, de azok nem váltak az államvezetés hasznára. Jól tudott bánni a nőkkel, nem volt olyan szoknya a láthatáron, amely alá be ne férkőzött volna, ha arra támadt kedve. Vagy éppenséggel elsőrendűen tudott tékozolni, adósságot csinálni. Már az elején, amikor még szinte meg sem koronázták, már kikötötte mint feltételt, hogy az addigi adósságait a magyar kincstárból fizessék meg.

A másik, amihez még igen jól értett, a zálogba adás volt. Ha elfogyott a pénze – és mikor nem fogyott el? – képes volt az ország egyik vagy másik megyéjét, vagy akár egész tájegységét zálogba adni bárkinek, aki rögtön és készpénzzel fizetett érte. Aztán persze elvárta, hogy a sajátos zálogot majd az államkincstárból vásárolják vissza. A rokonainak, a cseh Prokopnak és Jodoknak is elzálogosított magyar országrészeket, például a Vág folyótól nyugatra eső területet minden várával és városával együtt… Zsigmond úgy viselkedett hát, mintha Magyarország a saját tulajdona lenne. És kevéssé vigasztaló az, hogy akkoriban sok király hasonlóképpen viszonyult alattvalóihoz és azok közös vagyonához.

Persze a legyőzött lázadók vagyonát is elkobozta, ez akkoriban szokás volt, törvény is támogatta. Hogy aztán a király kinek adta az X-től elvett várakat, városokat, falvakat, és vajon Y., aki megkapta azokat, csakugyan megérdemelte-e eme jótéteményeket – senki sem tudhatta bizonyosan.

Igazából elmondható, hogy Zsigmond mindig csak egyik „párt” érdekeit képviselte. De olykor még azok sem értettek vele egyet. A más klikkhez, csoportosuláshoz tartozó tehetős érdek-emberek nem értettek vele egyet, olykor összeesküvéseket szőttek ellene, nemegyszer hajlottak már arra is, hogy nyílt lázadást robbantsanak ki ellene.

Ilyen eset volt a Hédervári Kont-féle csoport be nem hódolása. Nem sokkal a délvidéki háború címzetes vége után, amikor már a fő bűnösökkel végzett, értesült Zsigmond egy újabb csapatról. Ebbe csupa olyan úr tartozott, akik továbbra sem voltak hajlandók őt elismerni királyuknak, éppen ellenkezőleg: azért vonultak ki a délvidéki erdőkbe, hogy onnan szervezzenek ellenállást.

Ma azt mondanánk: egy nem akárkikből álló partizáncsapat gyülekezett azért, hogy ismét elhintse a lázadás magvát a nem szeretett, idegen király ellen.

Zsigmond persze hamar felfogta, hogy újabb veszély fenyegeti mégoly törékeny és amúgy is meglehetősen ingatag uralmát.

A magyar nyelvű krónikás a maga kissé körülményes nyelvezetén így írt erről a helyzetről:

„Mikoron annak utánna Sigmond királ megnyugott vólna Budában, azokról kezde gondot visselni, kik azzok közül még ugyan valának, kik ennyi sok bosszúságot műveltenek vala a királyné asszonyokon,, és kik mostan is megutállyák vala az ő királyméltóságát, és csúf beszédeket hintnek vala felőlle nagy kövélységekből.”

Mai nyelvre lefordítva arról van szó: amikor Zsigmond már berendezkedett Budán és megerősítette hatalmát, figyelni kezdett azokra az urakra is, akik főként a délvidéken ismét ellene hangolták az embereket, a közvéleményt. Ezek nyilván ugyanazok voltak, akik egy-két évvel korábban fellázadtak Erzsébet és Mária ellen. Most tehát folytatták a lázadást – ellene. Amikor ő már azt hitte, leszámolt az összes számottevő ellenfelével! A „megutálni” szó persze akkor ennél többet jelentett, aminthogy az „utálatos” jelző is. Ez már a gyűlölet fokozata volt, ami élet-halál harcot jósolt. És az be is következett, hamarosan.

De kik voltak az ellenfelek? Lássuk a magyar nyelvű krónikást:

„Valának pedig ezek kiváltképpen harmincketten. Fő vala ezek között egy Kont István, ki az Héderváriak nemzetségekből való vala. E harmincketten, mivelhogy nem királyozák vala a Sigmond királyt, hanem ellene versengének, búdosnak vala allá-fel az országban, falukban, erdőkben. etc.”

Vagyis akik „nem királyozák vala”, tehát nem koronázták meg és nem ismerték el Zsigmondot, „búdostak”, azaz bujdostak szerte az országban. Talán nem is csak harmincketten voltak? Tegyük hozzá, harminckét nemesúr akkoriban nem kis erőt képviselhetett, hisz mindegyik magával vitte fegyveres szolgáit és máris voltak vagy százan-százötvenen. Abban az időben, amikor központi királyi hadsereg nem létezett és veszély esetén a király a vele baráti viszonyban lévő, neki lekötelezett nagyuraktól kért-összeszedett fegyveresekből állított ki magának sereget – ez is fenyegető erő lehetett. Ennyi ember éjszaka, vagy csellel bármikor elfoglalhatott egy vidéki várat, amit a lázadás vagy az ellenállás fészkévé tehetett.

A helyzetről a latin nyelvű krónikás is beszámolt:

„Míg Zsigmond királyt kedvező szerencse kisérte, a szokásosnál is önhittebb lélekkel törekedett rá, hogy az ország lakosai közül azokat a kitűnő nemeseket, akik ellene és a királynő ellen súlyosan vétettek (…) vagy hűségre és hálára kötelezze, vagy halállal sújtsa. Ezeket azonban a vakmerőség esztelen makacssága vezette, és inkább akartak meghalni, semmint egy nekik nem kedves uralkodó alatt élni. Ezek voltak azok a nemesek, akiket a mi korunk harminckét vitéz néven emleget.”

És persze ő is rögtön rátér Kontra. „Dicső és minden magyarok között nagy dicsérettel magasztalt híres-neves vitéz, név szerint Kont István. A Hédervári urak előkelő véréből, s akiről a mi korunkban kiváló ereje és vitézsége miatt nemcsak beszélnek, hanem zengő lanton énekelnek is.”

A „mi korunk”, amit a krónikás emleget, vagy száz évvel később volt. Figyelemre méltó: mindenki hozzátette akkortájt, hogy Kont István a Héderváriak közül volt, vagyis a kor magyarjai az új vallás, az európai szokások átvételével nem automatikusan és főleg nem hamar mondtak le arról a nomád-pogány-ázsiai szokásukról, hogy számon tartsák, ki melyik nemzetségbe tartozott, melyik őstől vezeti le eredetét.

Az, hogy Zsigmond ilyen keményen lépett fel ezen urak ellen, még valamit bizonyít: igenis látta, hogy ingoványos talajon áll. Mint aki száraz erdőben sétál, ahol elég egy szikra és minden lángba borul. A véres megtorlásra azért volt szükség, hogy a lázadás utolsó szikráját is kioltsa és végre valóban megszilárdítsa hatalmát Magyarországon.

A „harminckettek” és kísérőik időnként szétrajzottak az országban, felosztva maguk között a várakat, falvakat és legfőképpen a középbirtokos nemességet. Ezeket járták körbe és agitáltak Zsigmond ellen, majd továbbmentek és amikor véget ért egy-egy ilyen propaganda-körutazásuk, az előre megbeszélt helyen ismét találkoztak és megbeszélték tapasztalataikat. Zsigmond persze hamar értesült a „közvélemény felbujtóiról” és tudta: akkor kell őket elkapnia, amikor együtt vannak. De reménytelennek tetszett egy pár száz fős csapatot összeszedni és ellenük küldeni – az ilyesminek hírét veszik idejekorán és szétfutnak ismét, aztán keresheti a tűt a szalmakazalban. Ezért inkább cselt eszelt ki.

A krónikást idézve a király „egy cselvetésben és fegyverforgatásban egyaránt jártas férfiút” bízott meg a feladattal. Vajdafi Györgynek hívták ezt az urat – hisz nemes volt, mint azt a neve is mutatja. A király „Bízá ez okáért ezt a dolgot titkon az Vajdafi Gyögyre, hogy az utánnok lönne, és valami módon megfogná őket, és a királynak kezébe ejtené”. Tehát amikor a terv megszületett, a kivitelezés módja egyelőre ismeretlen volt. Zsigmond Vajdafira bízta a dolgot, a helyszín és a körülmények ismeretében maga találja ki, hogyan lehetne ártalmatlanná tenni a harminckettőt.

Vajdafi egy korabeli kommandós csapatot szervezett, kikémlelte, hol táboroznak éppen a lázadók és katonáival körülvette őket. Lapított sokág, talán napokon át figyelte amazok erdei titkos táborát. Aztán egy hajnalon, amikor az álom elnyomta még az őröket is – lecsapott. Persze fegyveres ellenállás bontakozott ki, de Vajdafi – akinek Zsigmond a lelkére kötötte, hogy akit lehet, élve hozzon eléje – rábeszélte az ellenfeleket, tegyék le a fegyvert. Megesküdött, hogy a király előtt szavát emeli értük és különben is úgy tudja – hazudta – hogy a király elnéző lesz velük szemben.

Ami talán igaz is volt. Hiszen láttuk már korábban, hogy aki köpönyeget fordított és melléje állt, annak „hűségét” a király még javadalmakkal honorálta. Ha lehetett, kerülte a vérontást, de nem mindig lehetett és olykor nem is akarta Zsigmond a megbékélését, hiszen ettől-attól a birtokát is el kellett koboznia, hogy aztán legyen mivel megvásárolnia más urakat.

Nos, Kont István és társai bekapták a horgot. Hittek Vajdafinak, ami aztán számukra végzetesnek bizonyult. Pedig a „kommandós” voltaképpen nem hazudott. A harminckét vitézt és elfogott embereiket Budára kísérték. Ott Zsigmond az egész udvara jelenlétében fogadta őket. És bizony – valljuk be – ha akkor meghódolnak neki, eltekint a végzetes büntetéstől. Ezt egyértelműen tudomásunkra is hozta, mint az kiderül nemcsak a krónikákból, de még a korabeli lantos énekből vagy akár Vörösmarty Mihály verséből is.

Ám a harminckettek megátalkodottan hallgattak. Egyik sem lépett elő, nem üdvözölte a királyt, nem tett hűségnyilatkozatot – nem kért kegyelmet. Ezért aztán Zsigmondban is „felment a pumpa”, ha szabad így szólnunk. (Úgy véljük, szabad. Mert a régi idők krónikáját szándékosan írjuk a ma emberének a mai, huszonegyedik századi nyelven, hogy ezáltal is közelebb hozzuk a régi eseményeket és azok szereplőit…)

Ezért szépen, sorban, kivégezték őket.

Heltai krónikája szerint azért nem volt ez ilyen egyszerű. Abban a verzióban Vajdafi becsapta őket, mert azt mondá, protekciósok lesznek a királynál, csak jöjjenek vele. És kezdetben szó sem volt elfogásról, az urak maguktól mentek Vajdafival, aki aztán útközben egyik éjszaka rájuk rontott embereivel és „vasba vereté őket”, így vitte a harminckettőt a király elé. Útközben összebeszéltek aztán a férfiak, hogy ha „ezek így, akkor mi meg úgy”. A lényegen persze nem változtat – nem hódoltak meg, sőt lázadtak, tehát meg kellett halniok. De mert a magyarság körében oly ritka módon senki sem tört ki a sorból, mindenki tartotta magát az előzetes tervhez, hát az esetet máig őszinte csodálkozással emlegetjük…

Akadnak persze történészek, akik szerint ez az egész eset meg sem történt, merthogy nincs nyoma semmilyen hivatalos iratban. Harminckét úr kivégzése egy akkora országban, mint amilyen Magyarország volt az 1380-as évek égén, egy olyan forrongó időben – valamilyen módon fenn kellett volna hogy maradjon. De csak egy „lantos ének” szállt szájról szájra és száz évvel későbbi krónikában történik róla említés. Lehet hát, hogy nem is történt meg?