Nemere István

A Harcosok

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2015

ISBN 978-963-387-323-6

TARTALOM

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

7. fejezet

8. fejezet

9. fejezet

10. fejezet

1.

Olyan volt, mint a születés. A születésem.

Nehezen indult. Vagy csak én éreztem úgy....? Darabokban lebegtem egy végtelen térben, amely egyszerre volt, de nem létezett. Úgy sejtem. Nem könnyű elképzelni – nem is sikerült. Nekem nem.

A tudatom lassan állt össze, de mielőtt ez bekövetkezett, már egy kicsit létezett. Mind többet tudtam. Olyasmik jutottak eszembe – honnan? – amiket valaha nagyon régen tanultam meg. Talán az iskolában. Már nem is lehet kiszámítani, mikor volt ez pontosan. Hiszen az időszámításunk összekavarodott. De az biztos, nem sok év kellett ahhoz, hogy az első évszám a 2-es legyen... Vagyis a harmadik évezred, bár annak meg még nagyon a kezdetén. Sok nullát írtak a szüleim, amikor már óvodába jártam. És amikor iskolába kezdtem járni, még mindig volt vagy két nulla az évszámok közepén.

De az akkor volt, most meg most van. Bár ezt a szót nemrégen tanultam meg becsülni, még mindig nem fogtam fel a teljes jelentőségét. Hát ezután kell majd megszoknom, az biztos. Különös, jelentős kifejezés. Nekemvaló.

Valahol lebegtem, mert még nem volt testem, azt hiszem. Semmilyen érzékelés nem hatolt belém, talán azzal sem voltam tisztában, hogy van valahol egy külső világ. Hiszen akkor csak én léteztem. Még nem volt hol elhelyeznem magamat.

Az idő mint olyan nem létezett. Csak lebegtem a semmiben, amit viszont egyre inkább kitöltöttek a dolgok. Ilyen dolog, olyan dolog. Gondolatok, tények, figyelmeztetések. Helyzetek, jelzések, emlékek.

Igen, emlékek! Ezek voltak a legfurcsábbak. Amíg nem voltak, magamat sem tudtam elhelyezni ebben a gondolatáramlásban. De aztán valahonnan egyre több folyt belém. Hogy mi is történik, azt még mindig nem értettem, mégis valamiféle bizakodás ömlött szét bennem. Ha így mennek a dolgok, akkor csak lesz valami! – gondoltam. Mert már kezdtem gondolkodni. Egészen értelmes folyamatok születtek bennem, már kezdtem őket egymásba kapcsolni. Hamarosan éreztem, hogy én – kezdek valóban én lenni. Ez örömmel töltött el.

Aztán valami alighanem felgyorsult. Vagy a már meglévő gondolatok szülték az újabbakat? Lassan telítődtem. Egyre okosabbnak hittem magamat, és emiatt persze erősebbnek is. Jobb vagyok most, mint voltam… mikor is? Jobb híján azt mondtam magamnak: jobb, mint az imént. Az előbb. Korábban. De éreztem, ezek a szavak csak kerülgetnek valamit, ami nagy igazság, fontos igazság lehet. Különösen az én számomra. De még nem tudtam, mi az.

Duzzadt a tudatom. Mintha láttam volna magam előtt, olyan volt, mint egy zsák. Halászháló. Zsák, háló...? Érdekes tárgyak, honnan ismerem őket? És biztos, hogy éppen ez a nevük...? Szóval egyre jobban töltöttek meg valahonnan, események emlékei kapcsolódtak egymásba. Már nem csupán a gyermekkoromra emlékeztem, hanem arra is, ami később volt. Lesz. Van?

Élveztem, ahogyan nő bennem a tudás. Ahogyan több leszek, egyre több. Csakugyan furcsa, de nagyon kellemes érzés volt. Egyszer azt kívántam – erre is emlékszem, most már igencsak emlékszem! – hogy bárcsak minél tovább tartana ez a folyamat. Erről ismét az idő jutott eszembe. Minél tovább, az mit is jelent igazából...? Valamit, ami nem egyszerre következik be. Aminek megérkezéséhez, elsajátításához, megtanulásához olyasmi is kell, amit időnek nevezünk.

Halványan kezdtem sejteni, mi lehet az idő. De még sokat, nagyon sokat tápláltak a fejembe, mire minden a helyére ugrott. Mire ismét én voltam. Az voltam, aki voltam. Aki mindig lenni akartam. Amint ezt felfogtam, ismét kellemes érzés kapott el, örült a lelkem. Nem tudom, hogyan csinálták, de nem csak tudtam a dolgokat, hanem éreztem is őket. Ez hát a lélek, az én lelkem, gondoltam.

Jöttek az érzékelések is. Egyszercsak valamit csinálhattak velem, nekem, felém – mert hallani kezdtem a neszeket. Gép zümmögött, és talán járkáltak is körülöttem. Valaki voltam tehát, egy háromdimenziós tárgy, élőlény. Amely meghatározott méretű helyet foglal el ebben a nagy, közösnek hitt térben. Az a hely az enyém, más oda nem türemkedhet be, míg élek.

Míg élek.

…Később még többet éreztem. Többek között arról is volt már fogalmam, mit is jelent az, hogy később. Ha valami lehetséges később, akkor lehet korábban is. Időhatárok nyíltak meg előttem, szédítő mélységek.

Még nem nyitottam ki a szememet, de már hallottam, hogy ott vannak. Helyettük a kozmoszt láttam. Az űrt, amelynek végtelenségét nem tudjuk elképzelni sem, nemhogy megérteni. Most benne lebegtem vagy száguldottam – egyre megy. Semmilyen gravitáció nem kötött sehová – azt hittem.

Aztán a neszek erősödtek. A külső burkolatom, a bőröm is működni kezdett. Egyik pillanatról a másikra. Tehát az idegrendszert központonként kapcsolják be, nem egyszerre az egészet. Ki viselné el másképpen a nagy terhelést...? Biztosan tudják, amit tudniok kell. Kénytelen vagyok megbízni bennük. Már az is dicséretes – jutott eszembe – hogy dolgoznak velem. Hogy törekednek, igyekeznek, tesznek valamit értem. Valamit...? Mindent, talán mindent. Sokat.

…Már sejtettem, mi a múlt idő. Ám engem szokás szerint a most érdekelt. Most pedig az történt, hogy egyre több lettem – ott bent. Reméltem, a testem sem lesz rosszabb. Hamarosan belém villant nem csak a gyermekkorom, hanem már emlékeztem a későbbiekre is. Megértettem, mi az, hogy van egy korom, bár ez ismét homályos volt kissé. De nem bántam.

Aztán újra történt valami. Zenét hallottam, mi több, még fel is ismertem. Vivaldi, igen, ez kétségtelenül az. Ismerem valahonnan. Honnan...? Hát igen, a múltból. Amely különben most már majdnem elvesztette jelentőségét, de az emlékek, a tapasztalatok miatt fontos lehet még.

Megint tellett az idő, de nem érzékeltem. Jó volt lebegni a visszatérő tudásban, a gyarapodó emlékezetben. Fürödtem a kellemességben, akár egy medencében. Éppen arra emlékeztem, hogy milyen víz alatt úszni, odaföntről beragyog a trópusi nap, meleg a víz és amikor az ember felbukkan a felszínre, a fejéről lefolyik a víz és kinyithatja a szemét…

– Nyissa ki a szemét – parancsolta egy idegen hang.

Kiléptem az árnyékból a fényre.

Rögtön olyan ismerős volt az érzés – a napsugarak bombáztak, meleggel árasztottak el. Kellemes volt a bőrnek, még kellemesebb a léleknek.

– Ismét itt vagyok hát! – kiáltottam.

Senki sem válaszolt – merthogy egyedül lehettem a nagy házban. A kert jókora pázsitján. Amikor elértem a tavat, bevetettem magamat. Meztelen voltam, a törölköző kint piroslott a parton. Hatalmasakat úsztam. Csak kis idő elteltével kaptam rajta magamat, mit csinálok. Minden irányban mozgatom a végtagjaimat, az izmaimat. Tesztelem a testemet – jól működik-e? Az újjászületés, a szaknyelven “hármas állapotnak” nevezett helyzetben minden rendben van-e?

A testem rendben volt. Akkor az elmémet kezdtem tornáztatni. Előbb az emlékeket hívtam elő. Különféle időszakokból, össze-vissza, ahogyan eszembe jutottak. De rájöttem – már az a tény, hogy eszembe jutottak, jelezte: emlékszem rájuk. Viszont mi lehet azokkal, amelyek nem jutottak, nem jutnak az eszembe...? Azok vagy nem is voltak soha – vagy most valahogyan kimaradtak? Beszélik, hogy ilyesmi megesik. Hogy állítólag minden “állapotba” bekerülve valamit elveszít az ember. De ha ez jelentéktelen – bizonygatják “fentről” – akkor minek izgulni? Amúgy is mennyi mindent elfelejtünk, olykor igazán fontos dolgokat is.

Aztán kilábaltan, derekam köré tekertem a törölközőt és mentem a tornapályákra. Futás. Ugrás. Torna. Megint futás, erőpróbák, tornaszerek. Evezőpad, gyúrópad. Izomtornák. Közben azért járt az agyam is.

A nagy üvegablakon át pillantottam meg őket. Homályos volt az üveg, talán műanyagból készült és nem is üveg volt. Csak a közeledő alakokat láttam, halványan a ruháik színét is. Piros, zöld, kék, barna… Jöttek.

Mire beértek, ismét derekamon volt a törölköző. Az a mosoly az arcomon… igen, ha nem is hasonlítanék önmagamra, erről akkor is felismernének.

– Hello, Won!

– De jó, hogy látunk!

– Nehéz szülés volt, azt mondják…

– Ehhez képest az újszülött egészen termetes…

– Mit ne mondjak, jó nagy baba jött a világra…

Öten voltak. Hatan vagyunk. Én is örültem. Kezek repültek felém, megöleltük egymást. A három férfival, a két nővel.

– Szia, Milla. Csinos vagy most is… Rólad nem is beszélve, Lorca. Nocsak, Marcus, te még élsz? Tudom, különös kérdés, de tudod, így jött a számra. Olyan régiesen hangzik, nem? Hello, Paul! De kócos vagy… Üdv, Yark... Régen láttuk egymást.

Egy pillanatra csönd lett. Mosolyogtunk. Örültünk.

Aztán elvittek a házunkba. Ahol mindnyájan lakunk. Annak is a hátsó kertjébe. Oda senki sem lát be. Legfeljebb műholdról kémlelhetnének ki minket, de kit érdekelne ez a vidám baráti társaság? Mert hiszen ártalmatlanok vagyunk – mások szemében. Akik tudják, milyen fenyegetést jelentünk valójában, azok irányítanak minket. Az ellenség pedig nem is sejti a létezésünket. Ha pedig mégis megtudja – már késő lesz.

És máris hús serceg a nyárson. Milla szalad a fűszerkeverékkel, szeret főzőcskézni. Huszonhét éves, koromfekete a haja. Gyorsan ellenőrzöm, jól emlékszem-e az efféle adatokra is? Ha sérült az emlékezet, baj van, a “szülés” nem sikerült. De lehet javítani, úgyhogy nem végzetes a baj. Szóval leültem a sarokba, az árnyékba. Elég napbarnított a bőröm, nem kell több fény.

Milla frizurája kleopátrás, haja keményszálú. A teste ruganyos, úgy is mozog. Néztem egy darabig, majd a tekintetem a másik lányra fordult. Lorca pár évvel fiatalabb, fehérbőrű. Erős és ügyes a mozgása. Minden csapdahelyzetből ki tud bújni, legalábbis eddig sikerült neki. Ő még “első állapotban” van, vagyis “nullás”, ahogyan nálunk mondják. A haja barna, de gyakran változtatja a színét. Már velünk is megesett, fiúkkal – néha más színre kell festetnünk a hajunkat. Különösen “munka” közben.

Paul már sokat látott, sokat tapasztalt. Ő is hármas állapotban van, mint én. Ez már jelent valamit, sőt… sokat jelent. Most hát nem is néztem őt sokáig. Tömzsi, izmos, a tekintete meg okos. Paulra mindig lehet számítani.

Ahogyan Yarkra is. Feketebőrű, mint az éjszaka. Ezért villan úgy a szemfehérje, a foga. Milyen sokat jelent a háttér! Ami nem is olyan fehér, sötét háttér előtt vakító lesz, lám. Yark a legidősebb köztünk, harminchárom, ha jól tudom. Ennek ellenére még csak a “második állapotban” van, vagyis “kettes”. Nemrégen még én is az voltam. Mikor is...? Elkaptam Marcus karját:

– Figyelj, milyen nap van ma?

Először viccel felelt volna, de látta a komoly szememet. Hát az ő arcvonásai is összerendeződtek:

– Kétezerhuszonkettő április huszonkettő. Csupa kettes, a kedvedért, hogy könnyebb legyen megjegyezned, öreg.

Mosolyogtam egyet a viccen, aztán elfordultam tőlük. Kétezerhuszonkettő, április. Az a dolog még március elején történt. Vagyis legalább öt hete. Ahhoz képest nem is sok. Egyre gyorsabbak az urak és hölgyek abban az intézetben. Szerencsére.

– Rendben van – fordultam vissza. Akkor láttam, hogy mind engem néztek. Talán Yark adott jelet? Szembefordultunk, öt szempárt láttam egyszerre, de nem jöttem zavarba. Tudtam, mire gondolnak, és ők is tudták, mire gondolok.

– A szüleidet felhívhatnád. Másfél hónapja nem hallottak felőled – ezt Milla jegyzete meg, olyan “mintegy mellékes”-hangon. Lorca rábólintott, a fiúk pedig lassan visszatértek elfoglaltságaikhoz. Sült a hús, Paul keverte a szószt, Marcus egy nagy zacskóban péksüteményt hozott. Miközben mentem át a pázsiton, eszembe jutott: tavaly egyszer én kevertem a szószt, akkor Marcus “születését” ünnepeltük. Az is nehéz szülés volt, nevettünk rajta egy sort. Lehet, akkor éppen én sütöttem el ezt az ócska szójátékot? Ami különben nem is játék csupán.

Odabent a készülék szinte magától siklott a kezembe. Ennek is örültem – lám, még a kicsiny szokásokat, érzéseket is reprodukálni tudják már. Van hát remény, soha nem szabad elveszítenünk a hitünket a jövőben.

Ilyen szép gondolatok lüktettek a fejemben, amikor végre kicsengett a készülék. Nem kellett behunynom a szememet, hogy lássam azt a kis házat ott az erdő szélén. Valaha sokat játszottam az udvarán, meg a fák között. De nem mehettem messzebbre, hogy bármikor meghalljam anyám hívó szavát.

Aminthogy most is az ő hangját hallottam. Úgy vette fel, úgy szólt bele – szinte lihegett a futástól, de tudtam, nem messziről jött a telefonhoz. Hanem azért ilyen a hangja, mert régóta várja… az én hangomat.

– Szia, mama – mondtam azonnal kiszáradó ajkakkal.! Ebből tudhatta az apám is, hogy én vagyok. Mert átvette:

– Szia, Won! Hát megvagy...?

– Megvagyok, apa – feleltem most már kissé nyugodtabban. Ők tudják, mi történik velem. És ez a bánatuk is egyben. Pedig hát mindent megteszek minden alkalommal, hogy megnyugtassam őket. Jobb dolga van Yarknak, aki árva. Vagy Paulnak, aki sohasem mondott el semmit a szüleinek és azok mindmáig olyan zöldek e tekintetben, akár az éretlen gyümölcs.

– Nagyon vártalak… vártunk már – mondta anyám. A hangjában ott volt az a melegség, akár egy bársonyréteg, amit csak én szoktam hallani. Meg talán az öcsém, de kétlem, hogy neki ilyen gondolatai lennének. Őt csak a számítógépek érdeklik, de azok aztán nagyon.

– Hamarosan hazamegyek – feleltem. – De előtte biztosan adnak egy munkát… egy feladatot. Utána aztán lesz egy kis szabadságom és azt mindenképpen otthon töltöm, veletek.

Ezt ígértem. Pedig nem tudhattam, mi vár rám a következő hetekben. Vagy talán sejtettem és ezért szóltam így...? Egy pillanatig csakugyan erre vágytam. Itthagyni mindent és visszarohanni a gyermekkoromba. Vagy ha ez időben már nem is sikerülhet, legalább a térben mehessek oda, ahol felnőttem. Ahol először olyan közelről láttam a földet, alulról az ajtó kilincsét és igen magasan az ablakot. Amikor elérhetetlen volt számomra a könyvesszekrény második polca. Ahol most másoknál a videokazetták sorakoznak, de az én szüleimnél ott most is könyvek vannak.

Nagyot sóhajtottam:

– Hamarosan, mama, hamarosan.

Másnap aztán engem is bedobtak a mélyvízbe.

Akkor tudtam meg, hogy a többieket már vagy tíz napja edzik egy feladatra. Én persze késve csatlakoztam, de örültem, hogy legalább részt vehetek benne.

Mint mindig, most is Franna és Mynor foglalkozott velünk. Csodálatos összhangot tudtak teremteni egymás között, és közöttünk is. Nem mintha olyan sokat vitáztunk volna. Legfeljebb akkor, ha egy tervet kellett megbeszélni. Mint most is.

Franna egy nagy térképet terített az asztalra. Szikár, erős nő volt, szúrós fekete szemmel és barna bőrrel. Soha nem derült ki számomra, hogy a világ melyik sarkában született – de ennek nem is volt jelentősége, már nem. Különösen a mi számunkra, akik amúgy is az egész Földről származtunk. Franna céltudatos volt és kemény. Ahogyan ő oktatott, nem lehetett nem tudni azt, amit meg kellett tanulnunk. Vékony karja végén még vékonyabb ujjak ültek. Kedvenc szokásaként ránk szegezte valamelyiket, akár egy pisztolyt, és úgy tartott előadást. Kissé magas hangon beszélt, de mindig célt ért. Ezzel is. Arca beesett, mintha folyton lázban égne. Lehet, így volt.

Mynor ezzel szemben piknikusabb alkat volt, már szemre is. Kissé pocakos, szelíd, viszont a tekintete átható és ha védeni kellett valamit érvekkel, akkor rengeteget húzott elő agya mélyéből. Néha szinte félelmetes volt, mennyi tudás és gondolat, érv és erő lakozik benne. Azt hiszem, nem véletlen, hogy éppen ők ketten vezettek bennünket.

Amikor megálltak a térképasztal másik oldalán és felnéztek, éreztük, nem babra megy a játék. Most sem. Franna a szokásosnál is komolyabb volt. Mynor pedig egyenként kereste a szemünket, mintha így akart volna egy kis plusz erőt kölcsönözni nekünk. Igaz, biztosra vettük, hogy nincs rá szükségünk.

Erősek voltunk. Mindenki másnál erősebbek ezen a világon.

– A többiek már tudják, mi lesz a feladat – Franna most csak engem nézett. – De még ma megtudod te is. Egyelőre lássuk a helyszínt. Amint itt végzünk, átmegyünk a másik szobába, ott már felállítottuk a makettet.

Jó nagy sóhaj szakadt ki belőle. De ez volt az egyetlen érzelemnyilvánítása. Utána megint olyan volt, mint régebben. Mint tegnap vagy ma reggel. Mint mindig.

Néhány fotót vetítettek a falra egy információkristályból. Valahol volt egy épület. Talán mondták is, melyik világrészben, annak melyik részén? Nincs jelentősége, nem is számított. Legfeljebb annyiban, hogy arrafelé milyen az időjárás, trópusi vagy térdig ér a hó? Ez utóbbiról szerencsére szó sem volt – utálom a telet, a havat, a jeget. Akkor már inkább egy tornádó vagy hurrikán, vagy monoton monszuneső!

– Ez az az intézet – Franna hangja szenvtelen volt. Tudtuk, hogy a feladatnak ezt a részét ő ismerteti. A többiek most rám való tekintettel végighallgatták ismét az anyagot. De ez nem ártott meg nekik. Nekem is többször át kell vennem, akárcsak a régi egyetemi vizsgák előtt. – Az épület közepes nagyságú, a méreteit majd megnézitek később. A lényeg, hogy amit keresünk, az a második emeleten van. A laboratórium. A külső védelem a legerősebb. Ezért lesz szükség mindnyájatokra.

– Hány fő? – kérdeztem halkan. Láttam, Marcus éppen nyitotta a száját, hogy ugyanezt a kérdést tegye föl. Néha ijesztően egyformán jár az eszünk.

– A legkülső vonalon vannak vagy húszan, de földrajzilag eléggé elszórtan. Azon át tudtok menni. A második kör az épület körül helyezkedik el. Ideiglenes bódéik és sátraik is vannak. Ott van vagy tíz-tizenkét fő, sajnos éjszaka is annyian maradnak. A harmadik, legbelső kör az épületen belül van. A második emeleten legalább öt főre lehet számítani.

– Ez csak harmincöt – jegyezte meg Lorca lekicsinylően. Mynor figyelmeztető pillantást vetett rá:

– Ne vedd könnyen! Ti hatan lesztek, de mit érünk veletek, ha már akkor leszednek benneteket, amikor még be sem jutottatok az épületbe?

Milla barátnője karjára tette a kezét, csillapítóan. Nem kellett szólnia. Észrevettem már régebben is, hogy az azonos élmények mennyire egyformára formálják a gondolkodásunkat. Tudjuk, mire gondol, mit akar a másik – ha a szakmáról van szó. De bármi másban vajon szintén ilyen egyetértés lenne-e köztünk...? Ez eddig nem derült ki. Még nem.

– Mi a cél? – kérdeztem.

Franna Mynorra nézett. Én is őket figyeltem. Soha nem tudtuk meg, mi van közöttük – vagy hogy egyáltalán van-e valami? A laktanyának is nevezett házunk mellett, egy másik, kisebb épületben laktak. Formálisan két szobában. De vajon szerették-e egymást? Semmit sem tudtunk a jelenükről, még kevesebbet a múltjukról. Csak az volt világos, hogy nem egészen tartoznak közénk. Fogalmazhatnánk úgy is, hogy mindketten “nullások” voltak. Köztünk már csak Lorca volt ilyen, talán ez tette őt kissé idegessé. De így is jól viselte a lány.

Mynor lépett elénk. Az ügynek ezt a részét ráosztották… kik is? Erről sem sokat tudtunk. Csak amit kikövetkeztethettünk elejtett szavakból, akaratlan félmondatokból. De nem is vagyunk az a fölöslegesen és kitartóan kérdezősködő fajta. Különlegesen élünk, ennyi elég. Egyelőre. No és persze az sem nyom keveset a latban, hogy olyan jól fizetnek bennünket. Semmire sincs gondunk, az életünk fenntartása egy garasba sem kerül – gondoskodnak rólunk. Ugyanakkor szépen híznak a bankszámláink, amiről minden hónapban kapunk egy elektronikus értesítőt. Ha valami olyan bajunk esne, hogy… Hát akkor gondoskodnak a családunkról. De mi bajunk eshetne?

Mynor komolyan nézett ránk. Mintha egyszerre igyekezett volna hat ember szemébe nézni, ami persze nem sikerült, még neki sem:

– Egy félelmetes fegyver. Biológiai atombomba. A pasas, aki a pénzt adta rá, egyike az utolsó nagy diktátoroknak – mondta is a nevet. Ismertük. Az ilyen híreket mindig megkapjuk, kivonatolva is és részletekbe mélyedően, ha kérjük. És általában kérni szoktuk. A magam részéről valahol a tudatom mélyén már régen sejtettem, hogy egyszer elindulunk a pasas és pokoli gyártmányai ellen. A helyzetünk miatt ez nagyon is várható volt. Szóval, eljött a napja...?

– …A fickó régóta fenyegetőzik vele, két éve viszont hallgat. A szakértőink elemeztek minden nyilvánosan kiejtett szavát. Amit bárhol, bármilyen alkalomból háromnál több ember előtt mondott. Legyenek azok hazájabeliek vagy akár külföldiek. Két éve makacsul hallgat, míg azelőtt be nem állt a szája a “szegény ember atombombájáról”, a biológiai fegyverről. Mások ebből talán azt a következtetést vonnák le, hogy a fickó felhagyott a dologgal, megvalósíthatatlannak érezte, nem tudott rá kutatókat, alapanyagokat, berendezéseket és pénzt szerezni… de mi nem tartozunk e naivak közé. A témára állított szakértők addig nyomoztak, mígnem itt az eredmény – intett a falra. Ahol sebesen váltották egymást a képek. Hamar feltűnt nekünk, hogy folyton csak kívülről készített műholdas felvételeket látunk.

– És mi van odabent? – érdeklődött Paul Tormond. A haja most is csupa zilált kóc, mint mindig. De a szeme okos, nagyon okos. A feje sem üres, meggyőződtem róla.

– Nem tudjuk – felelte Mynor őszintén. – A maketten csak az épület valószínű belső elrendezése látható. Hogy melyik helyiségben mi van, azt nektek kell majd kideríteni.

– Ez őrültség – jegyezte meg Yark. Nyugodt volt, de csak a felszínen. Mindenesetre nem dobálta magát és nem hadonászott. Olyan országban nőtt fel, ahol mindennél többre becsülik a nyugalmat. Az önfegyelmet.

– Igazad van – helyeselt váratlanul Mynor. Franna is rábólintott:

– Helyes a meghatározás, pontosan fedi az igazságot.

– Akkor hát mi az értelme a vállalkozásunknak? – kérdezte Milla. Franna készségesen elmagyarázta a maga száraz, rövid módján:

– A laboratórium most érkezett az első fordulópontra. Elkészült, vagyis a napokban lesz kész az első kísérleti mennyiség. Négy év munkája fekszik benne. Az egész mennyiség a szakértőink szerint aligha több egyetlen deciliternél, de lehet, annyi sincs. Beépített embereink révén értesültünk róla, hogy harmincadikán akarják kipróbálni az ország egy távolabbi, majdnem lakatlan vidékén. De egyelőre nem mernek vállalkozni a szállítására. Még vagy három napi munkájuk van vele, addig a folyadék a laborban maradt.

Ez eléggé világos volt. Tíz perccel később, amikor már a másik szobában, a makett előtt álltunk, Mynor még hozzátette:

– Egyetlen decivel kedvező esetben – már úgy értem, a fegyvert felhasználók számára kedvező esetben – egy sűrűn lakott területen akár nyolc-tíz millió embert is megfertőzhetnek. Akik aztán továbbadják a fertőzést egyetlen óra leforgása alatt. A biológia fegyver huszonnégy órán át fejti ki hatását. Ha minden úgy áll össze, ahogyan a bevetők elképzelik, vagy eleve olyan helyen és időben vetik be, ahol ezek a körülmények fennállnak – a halottak száma elérheti a száz milliót is. De nincs kizárva a százötven millió sem!

Hallgattunk. Emésztettük a dolgot. A számok csak számok, bár ha el kellene képzelnem százötven millió embert, akik mind ugyanilyenek, mint én, akkor azért bajban lennék. Lorca szeme összeszűkült. Milla hallgatott. Yark engem nézett, én meg felemelve a tekintetemet, őt figyeltem. Tudtuk, mit gondol a másik. Most én öntöttem szavakba:

– Hányan nem jövünk vissza?

Franna szempillája nem rebbent:

– Előreláthatóan ketten. Egy biztosan ott marad, de lehet, hogy három is. Ha nagyon kedvezőtlenek lesznek a körülmények, vagy valami kárunkra változik, mielőtt odaértek.

Nagyot nyeltem. Ez azért nem semmiség. Harminc százalékos veszteség...? Paul a fejét vakarta. Szóval ezért olyan kócos mindig, gondoltam gépiesen, pedig ez egy csöppet sem illett ide.

– Mi lesz a szerrel?

– Fel kell kutatni a tartályt az épületben. Lesz veletek minden, amivel még a félméteres páncélajtókat is kirobbanthatjátok.

– És ha nincs elég információnk?

– Menet közben kell szerezni a személyzettől. Mind köztörvényes gazemberek, még a tudósok is. Más országokban elítélt alakok, törvénytelen biológiai kísérletek kiagyalói és megvalósítói, akik a törvény elöl a diktátorhoz menekültek, vagy az szabadította ki őket és vitette országába. Nagy pénzekért dolgoznak a rohadtak – így Mynor.

Nekem más bajom volt:

– Kapunk valamilyen külső segítséget? Az odautazáson kívül?

Franna szeme hálásan rámvillant. Örült, hogy megnyugtathatja a csapatot. Mert nem mondható, hogy az igazán nyugodt lett volna.

– Az akciótókkal egyidőben egy kommandós csapat száll partra a közelben. Az épület ugyanis egy szigeten van, közel a tengerparthoz. A csapat vagy száz emberből áll és egy része támadást intéz egy katonai laktanya ellen. Így a diktátor hadereje azt fogja hinni, puccsisták vagy külföldi alakulatok támadtak a seregükre, és azzal lesznek elfoglalva. Egy másik csapat megszállja a kutatóintézet környékét és legalább húsz percig nem enged oda semmilyen felmentő sereget, beleértve esetleges légi támogatást, helikopteres alakulatot is.

– Ez nem hangzik rosszul – jegyeztem meg, de a szemem Millát és Yarkot kereste. A fekete férfi csak bólintott. Paul megint a fejét vakarta. Látszott, nem is tud róla. Nagyon töprengett és szült egy újabb kérdést:

– A visszavonulásunkat hogyan oldjuk meg?

– Légi úton. Húsz perccel a támadás megindulása után két gép jön értetek. Megismeritek majd, mert narancsszínű csík lesz rájuk festve és különleges rádió-azonosítójuk is lesz. Ahogyan nektek is. Rajtuk mesterlövészek, akik leszedik az esetleg még megmaradt ellenséget, amikor ti már készek lesztek elvonulni.

Lorca kérdése következett:

– És mi lesz azzal az anyaggal...? A szerrel?

Franna és Mynor összenéztek. Nem mintha tanácstalanok lettek volna. Csak úgy sejtem, fogadtak egymás között, hogy ezt is megkérdezzük. Mi már csak ilyenek vagyunk.

Mynor válaszolt:

– Hozzátok el. A helikopterek egy hajóra visznek benneteket, ott a szakértők veszik át tőletek. Ne legyen rá gondotok.

– Jó, hát akkor nem lesz rá gondunk – felelte Milla olyan hányaveti hangon, mintha valami apróságról lenne szó. Egy kabátgombról, egy félig éretlen banánról, például… Mindnyájan megkönnyebbülten elnevettük magunkat. Közben azért elkaptam Franna pillantását és máris tudtam: a dolog azért közel sem lesz ennyire egyszerű, ahogyan itt most nekünk előadták.

Akció előtt két nappal kaptam egy kis szabadságot.

A gépem hajnalban indult. Igyekeztem meghosszabbítani az ott tölthető időt. A városunk természetesen nem szerepelt a tiltólistámon. Földrajzilag jó néhány helyről ki voltam tiltva ezen a planétán, de hát ez a munkámmal járt.

Azért itt is vigyáztam, hogy érkezés után ne sok ismerőssel találkozzam. Reméltem, megváltozott a külsőm. Sokat tettem ezért az utóbbi évben. A hajamat megnövesztettem, ritkábban borotválkoztam, a borosta szinte hozzám nőtt, az arcom része lett. Persze most, hogy “megszülettem”, erre sem számíthattam. A hajam ismét rövid volt, újra növeszthettem. Rendesen meg is borotválkoztam azon a homályos hajnalon.

A kis vidéki repülőtéren szerencsére nem láttam ismerőst. Reméltem, azok sem láttak engem. Más nem is hiányozna, mintha estefelé összeszaladna a házunkban néhány rég látott arc gazdája. Akik mind azt hinnék, számomra is olyan jó buli lenne végigemlegetni a középiskolás sztorikat és minden második mondatunk azzal kezdődne, hogy “Emlékszel...?” Az ilyeneknek, mint én, veszélyes emlékezni. És nem is mindig sikerül.

Légitaxival mentem, és a házunk közelében szálltam le. A készülék rögtön utána felemelkedett – elhívták, új címet kapott az automata központja. Én meg ott álltam, vállamon egy kényelmes és félig sem telt zsákkal. Benne néhány ajándék.

Nem szóltam ide előre, nem jeleztem, hogy jövök, de sejtettem, ezekben a napokban itthon vannak. Ilyenkor mindig várnak. Ez is afféle születésnap. És ők ezt jól tudják.

Már a kaput átlépve meghallottam a szokásos neszeket. Bent a házban, a nyitott ablak mögött szól a zene. Apám a szobájában dolgozik. Számítógépes programokat tervez, állítólag nagyon magas szinten. Lehet, sohasem néztem bele, mit csinál. Anyám a kertben van, de nem távolodik el a háztól. A telefon zsebben tartott hordozható része persze nála van. A garázs felől döngést hallok. A palánk! Victor, az öcsém kosarazik, egyedül. Így tanulja az anyagot az egyetemen. Ha jól emlékszem, most elsőéves. Hét év van közöttünk. Mintha a szüleim már lemondtak volna a második gyerekről, aztán mégis meggondolták magukat. Én még a második évezredben születtem, ha úgy vesszük: Victor meg már az új, a harmadik ezred gyermeke.

Anyám látott meg elsőnek.

Azonnal eldobott mindent. Fojtott kiáltását csak én hallottam. Vagy az apám is...? Mert miközben anyám felém rohant át a kerten, apám feje egy pillanatra felbukkant a nyitott ablakban, aztán eltűnt. Szóval jön ő is. Útközben alighanem kiálthatott az öcsémnek is.

Anyám arca csupa könny volt, mire odaért. Nedvesen tapadt rám, az arcomat, a homlokomat csókolta. Öleltem erősen, ahogyan csak egy fiú ölelheti az anyját. De már ott volt az öregem is, nem titkolta meghatottságát. Victor aztán a hosszú karjaival átfogott mindnyájunkat. A fenébe is, de megnőtt ez a kölyök! Hamarosan utolér. Legalábbis ebben.

– Kisfiam... – hüppögte az anyám. Én meg behunytam a szememet és nem akartam a következő akcióra gondolni.

Este anyám bejött a fürdőszobába, amikor zuhanyoztam.

Ez szertartás volt, legalább húsz éve. És az utóbbi pár évben ismét azzá lett. Nem szégyelltem magamat előtte, és ő sem szégyenkezett. Tudtam, neki az én meztelen testem valami egészen mást jelent.

Kijöttem a zuhany alól, ő addig ott várt csendesen az ablaknál. Amikor kiléptem az erősebb fénybe és lecsorgó vízsugarak sem takarták a bőrömet, odajött, megfordított. A hátamat nézte:

– Itt volt egy anyajegy – jegyezte meg, kicsit szomorúan. Mindig így tesz. És mindig talál valamit, ami eltűnt, ami már nincs. És többé nem is lesz.

– Nem tökéletes a program, mama – feleltem. – De azért ne félj, ami lényeges, az megvan.

Rám mosolygott és megkocogtatta a homlokomat:

– Remélem, arra értetted, ami odabent van.

– Arra is! – feleltem olyan pajzán mosollyal, amilyennel csak tőlem tellett. Nevettünk. Ő is érezte, hogy ezt csak azért mondtam: eltereljem a figyelmét arról, ami most már így volt, így van. És ezen nem is lehet változtatni a jövőben. Valahol eltávolodtunk egymástól, egyikünk bűne sem volt. De hát én akartam azzá lenni, amivé lettem. Ő és apám – bár pontosan tudják, mivel foglalkozom most – ezt az egyet sajnálják. És biztos vagyok benne: egyikük sem örül emiatt. Éppen ellenkezőleg – amit csinálok, és ahogyan teszem, mindennapos szorongások oka a lelkünkben.

Néha már bánom, hogy annak idején elmondtam nekik. De ezen nem változtathatok, és most már talán jobb is így, nem másképpen.

– Csak nehogy valami nagy bajod essen – mondta anyám másnap hajnalban, amikor búcsúztunk.

– Mi bajom eshet? Látod, most is egészben vagyok – feleltem látszólag gondtalanul. De hát az anyák nem úgy működnek, mint más nők. Mint a lányok, a partnerek, a szeretők. Az anyákban idővel kifejlődik valamilyen antenna, amely sokkal pontosabban veszi a világból érkező adásokat. És ha a gyerekük adja a hullámokat, ezt az adást még sokkal jobban értik. Érzik.

– Gyere vissza egészben – ölelt meg az apám is.

Victor, az öcsém, aki nincs beavatva, csak annyit sejt, hogy időnként valahol veszélyes rendőri feladatokat vállalok. Talán sima kommandósnak hisz engem. Még soha senki nem magyarázta el neki a valós helyzetet, és nem is hiszem, hogy erre valaha sor kerül. Én biztosan nem teszem meg. Különben pedig köt az esküm is. Hallgatnom kell arról, ki vagyok, mi a nevem, hol jártam eddig, mit tettem a múltban. Ha valahol elfognak, nem vallhatom be még azt sem, hol születtem vagy mi a keresztnevem. Egyetlen szót sem szabad szólnom, ezt a lelkemre kötötték. Hiszen ha kiderülne a csapatunk létezése, már az is nagy csapás lenne valakik számára. És ők nem akárkik.