Nemere István

A Szerelem virága

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2015

ISBN 978-963-387-332-8

TARTALOM

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

1.

Tara a buszmegállótól futva ment a kórházig.

Az a telefon nyugtalanította. Nincs még fél órája, hogy csörgött a boltban és egy szenvtelen, idegen női hang tudatta, hogy az anyja…

A kapun bejutva már ismerős terepen haladt. Átvágott egy keskeny, szépen kövezett ösvényen, a díszcserjék zöldje most nem hatolt el a tudatába. A szeme közömbösen és mit sem látóan siklott el a legszebb bokrokon és virágokon. Ezekből rengeteg volt az épületek között. Tara nagyon jól tudta már, melyik épület melyik kapuja fogja őt elnyelni egy perccel később. És az árnyékot is érezte előre, amely majd testére simul.

A gondolatai viszont csak az anyjánál időztek. Két hete járt ide mindennap. Az onkológia sajnos egészen hátul volt, lihegett, mire befutott a falak közé. A szeme sarkából még annyit látott, hogy egy fémtartályt – amely éppen embernyi hosszú volt – kerekeken tolnak be a liftbe. Vagyis valaki meghalt. Csak nem az anyja...?

De az információs pultnál felismerték és megnyugtatták:

– Nem, kisasszony, még nem… A doktor úr mellette van.

Nem várta meg, míg azt mondják, siessen. A sejtjeiben dübörgött, hogy jó lesz rohannia. Nem volt türelme a lift előtt szobrozni, szaladt hát a lépcsőn felfelé. Lihegve érte el a második emeletet. Az a szoba ott volt mindjárt jobbra. Kopogás nélkül nyitotta az ajtót…

A mama arca nagyon sápadt volt. Csak a pillája rebbent, és nem mozdította a karjait. A szeme a mennyezetre meredt. Az orvos ott állt mellette. Egy nővér is volt a szobában, valamit jegyzetelt. Az orvos szakszavakat mormolt, nem hagyta abba akkor sem, amikor a lány berobbant a szobába. Talán szándékosan tette, hogy Tara lássa: ő jól dolgozik? Most is itt van, íme.

– Hogy van az anyám? – kérdezte a lány. Halkan szólt, mert a szája kiszáradt a rohanástól. A nyelve alig fordult a szájában. Az orvos ránézett:

– Kérem, jöjjön velem egy percre. Utána visszajöhet.

– De ő… – Tara az ágy felé intett. A nővér értette a kimondatlan aggodalmat. Nem volt már fiatal, sok ilyen esetet láthatott:

– Menjen csak nyugodtan, addig itt maradok.

Tara tekintete elsiklott a gépeken. Annyiféle szerkezetet vetnek be manapság, ha valaki súlyos beteg… Az infúzió megy a mama karjába, a vérkeringésébe. Egy másik szerkezet figyeli a szívét. Valahol minden percben feljegyeznek róla valamit. De van-e értelme mindennek...?

Az orvos szobája kicsi volt, hangulatos. Tara ebből semmit sem látott. Nem nézte a virágokat, a szép képeket a falon, az antikot utánzó bútorokat. Már csak a férfi arcát látta. A doktor volt vagy ötven, őszült, sőt kopaszodott is. Valaha csinos férfi lehetett, ennek már csak nyomait őrizte. Most különben sem úgy nézett Tarára, mint egy fiatal nőre. Pedig valahol a tudata alján ott lebegett a felismerés, hogy milyen szép ez a nő. Amikor először látta, két héttel ezelőtt, jobban megfigyelte. Remek alakja van, az arca ugyan nem egy világszépségverseny győztesének vonásait viseli, de igen kellemes és kedves arcocska. A haja ugyan rövid, de ez mostani, pillanatnyi divat csupán. Szépen domborodik elől-hátul. És a haja milyen fekete! Szinte kékesbe játszik, ez aligha festett, ez a természetes színe. Ehhez jól megy az élénkzöld szeme… Talán húsz-huszonegy éves lehet. A doktor még tíz évvel ezelőtt is rástartolt volna egy ilyen csinos nőre. Most azonban – a kisebbik lánya is ennyi idős volt – visszafogta magát. Különben is, éppen most, éppen akkor, amikor…

– Kétféle iskola van ezen a téren – mondta halkan. – Az egyik szerint mindent kíméletlenül meg kell mondanunk a leginkább érintett hozzátartozóknak. A másik attól teszi függővé, ki az a hozzátartozó és milyen kapcsolatban áll a beteggel… ott elkenik a dolgot, nem őszinték… Persze csak azért, hogy kíméljék a hozzátartozókat.

Tara a doktor szemébe nézett. Nem ült le, hiába kínálták hellyel. Két ember állt a szoba közepén és csak egymást látták:

– Az anyámnak nincs senkije rajtam kívül. A férje meghalt, egyedüli gyermek vagyok. Se testvére, se szülei nem élnek már. Velem élt, mióta megszülettem. És… azok közé tartozom doktor úr, akik nem várnak kíméletet. Az élet sem kímélt. Az anyám betegségéről pedig már jó ideje tudtam, hogy… hogy így fog végződni. Azt hiszem, ő is tudta és tudja, csak nem akarta elfogadni. Tehát velem csak őszintén, doktor úr!

Megjött az ereje, a hangja is. Keményen szólott. Mert ilyen keménynek hitte magát. A doktor persze sokat látott már életében, sokféle beteget és még többféle családtagot. Egy pillanatig habozott csak, aztán kimondta:

– Az édesanyja meg fog halni. Még ma.

Tara szeme megrebbent. A csönd elnyúlott, de nem túl sokáig. Aztán a lány azt suttogta:

– Köszönöm, hogy megmondta. Most már mellette maradok… addig.

A délután nagyon hosszúra nyúlott.

Az árnyékok lassan vándoroltak a padlón. Igaz, ebbe a szobába nem sütött be a nap. De az ajtó most már végleg nyitva volt, a folyosó ablakai pedig a napos oldalra nyíltak. Így hát Tara fel-alá járkálva pontosan lemérhette az idő múlását akár az árnyékokon is. Ha az órájára nézett, nem hatolt el tudatába a mutatók állása. A falon volt egy digitális óra is, számjegyek peregtek nagyon apró nesszel, de a lány arra nem figyelt.

Az anyja csak hét óra felé tért magához. Ha ugyan magához tért...? Tara azonnal ott ült mellette és a kezét szorongatta. Egy nővér is bejött, de semmit sem segíthetett. Ezért – talán tapintatból – most magára hagyta a két nőt.

– Mama… – Tara nem akarta, mégis elsírta magát. Szerette ezt az asszonyt. Az anyját. Közben azért küzdött, hogy a beteg ne lássa a könnyeit. Furcsa, de szégyellte őket. Mintha az asszony nem tudná, hogy eljött a vég...? Tara szeméből olvassa majd ki azt, ami már ott lapul benne oly régen, és ami… most… már fájdalom-fogakkal harapdálja?

– Mama… most már igazán megmondhatnád…

Az anyja csak nézett. Látszott a szemén, hogy visszatért az értelme. Tara úgy, de úgy leste az ajkát. Ha csak egyetlen szót is szól, akkor abból már elindulhat. Egy nevet… egy dátumot… bármit!

– Mama, ki volt az apám?

Kiáltás volt ez. Hangosabb, mint kellett volna. Látta az anyja szemén, hogy hallotta. Hogy meg is értette. Az asszony csak szorította lánya kezét, de aztán az is alábbhagyott. Tara még nem adta fel.

– Mama, mondd meg…

Az asszony talán mondani akart valamit. Vagy szólt is, de az már nem érett hanggá, a gondolatból nem lett szó, mondat?

– Mama…

Az asszony nem szólt. Az ajka sem mozdult. A szeme még a lányára meredt. De a keze szorítása hirtelen alábbhagyott. Az erő kifutott az ujjakból. A testből. A szeme, amely az előbb még Tarát nézte, most valahogyan furcsa lett. Tara még mindig nem értette igazán. Még szólt, még kiáltott volna:

– Mama, ki volt az apám...?

Csak egyszer, nagyon régen, annyit mondott róla: „Már meghalt”. De hát az sem volt elég, Tarának semmiképpen.

Most pedig… Csak nagyon lassan fogta fel, hogy elkésett. Elengedte a kezét – az ujjait még könnyen lefejtette az anyja kezéről – megragadta volna a vállát, hogy alaposan megrázza: „Mama, válaszolj!”, kiáltotta volna olyan hangosan, hogy azt még hallja az is, aki már nincs itt…

Már nem volt ott.

Tara nézte az anyja szemét. Akkor már egyre homályosabb volt. A következő percben értette meg, hogy mit is jelent az üveges szem kifejezés. Az anyja tekintetéből nem sugárzott már élet.

Az orvos nesztelenül bukkant fel mellette. Tara csak a szeme sarkában érzékelte az újabb fehér foltot. Lassan fordult feléje. Egy nagyon rövid pillanatig néztek egymás szemébe. De így is elmondhattak mindent. Azt a keveset, amit még délután nem beszéltek volna meg.

Az orvos meghallgatta a beteg mellkasát. Keze közben nagyon puhán csúszott a nyakára, tapintotta az eret. Aztán a nővérre nézett:

– Exitált. A halál beálltának időpontja – az órára nézett – tizenkilenc óra huszonnyolc perc. Kérem írja meg a papírokat, utána majd aláírom őket.

Az orvos tett egy olyan mozdulatot, amellyel mintha ki akarta volna kísérni Tarát a szobából. A lány kicsit elhúzódott tőle:

– Én még maradnék… egy percet.

Az orvos bólintott és kiment. A nővér is eltűnt Tara látómezejéből. A lány nem imádkozott – nem tudott. Csak nézte az asszonyt. Itt halt meg a szeme előtt, és nem mondott semmit. Olyan volt minden, mintha az anyja egy üvegfal mögött haldoklott volna. Mintha ez az utolsó fél óra egy némafilmen zajlott volna le. A vetítést is nézte, közben mint szereplő is részt vette benne. De ez a kettősség nem zavarta. A fájdalom is csak tompa nyomássá szelídült. Egy darabig úgy érezte, nem mehet el. Ha itt hagyja ezt a testet, mit csinálnak vele...? A boncterem csempés fala jelent meg lelki szemei előtt, de azt eddig csak filmekben látta.

Aztán nagyon lassan kiment. A nővér mondott valamit, talán azt, hogy holnap délelőtt jöjjön be elintézni a formaságokat...? Mindenesetre bólintott.

Odakünn várta a korán beállt éjszaka, és el is nyelte őt hamar.

A következő két nap gyorsan elrohant. Tara elintézte a formaságokat. Csak az egyik napra kért szabadságot. A virágüzletben Fox, a főnök keveset szólt. Mintha nem is lett volna jelen. Tara sejtette, sok baja lehet, de hogy miről van szó, azt nem mondta. Mindig ilyen magának való alak volt. Kicsi és girhes, az élet elhasználta őt. Vagy maga tehetett a rossz fogairól, a sárga dohányos-ujjairól? A köhögéséről, a sokszor piszkos ruhájáról? Tara már nemegyszer ott tartott, hogy szóvá teszi mindezt. De Fox nem az a típus volt, aki jóindulatot sejtene másokban. Éppen ellenkezőleg. A bolt is rosszul ment mostanában. Ezt ő is észrevette, hiszen egyre kevesebb vevő jött be. Nem volt jó helyen. Amíg volt itt egy földalatti-megálló, addig azért a randevúra siető férfiak, a kórházba beteglátogatásra menő asszonyok csak be-bejöttek. De a földalatti állomásai közül az egymáshoz túl közel lévőket megszüntették, a kórház tönkrement és bezárták. Fox hétről hétre gyűröttebb képpel járt be. Hajnalban ő ment áruért is, hát nem csoda, hogy a szeme mindig véreres, kialvatlan volt.

A jövő hát nem sok jót jósolt és Tara ezt pontosan tudta. De azokban a napokban nem akart már erre gondolni. Elég volt egyszerre egy csapás. A temetés előtti napon az addig közös lakásban rendet csinált. Jött a hétvége, úgysem volt más dolga. Csak vasárnap reggel – mielőtt ismét nekiesett volna a régi papíroknak – megtorpant a tükör előtt. Kedvtelve nézegette magát, bár az arcán azért látszott az elmúlt hét minden megrázó eseménye. De azért nem nézek ki rosszul, mondta megrázva fekete fejét és a szemével belevillantott a tükörbe. Kacéran… Erről eszébe jutott, hogy hónapok óta nincs senkije. Valahogy most nem igazán hiányzott egy férfi, bár… Néha esténként, elalvás előtt, vagy ha éjszaka felébredt, óhatatlanul arra gondolt: mennyire más lenne minden egy férfival! Ha itt szuszogna mellette az ágyban, ha nappal is számíthatna rá. Ha nem lenne már olyan átkozottul egyedül ebben az ellenséges világban.

Mert hát csakugyan egyedül volt, most már nagyon is. Az anyját Rose Catrall-nek hívták. Ötvennégy éves lett volna a jövő hónapban. Nem volt még harminchárom, amikor őt szülte. De kitől? – tette fel a kérdést az utóbbi hat-hét évben. Eleinte ritkán, mert kezdetben fékezte még a gyermeki tisztelet. De ahogyan Tara belenőtt az életbe és egyre több kapcsolata volt a világgal, a férfiakkal is – hát mindinkább izgatta a kérdés. Ki volt az a férfi, akinek a nevéről sincs fogalma? Annyiféleképpen hívhatták őt… De miért nem beszélt róla sohasem? És miért szült olyan későn? Azelőtt nem volt gyermeke? Vagy valahol a világban szaladgálnak még féltestvérei, netán mindegyik más apától? Vagy ugyanattól – aki egy megfoghatatlan, arctalan árnyék volt számára?

Tara sokat kínlódott ezzel. De mindig remélte, hogy megtudja az igazságot. Most viszont elröppent az utolsó reménye is. A halottak nem beszélnek. Mit tegyen...? Adjon fel apróhirdetést? Lélekben már hajlamos lett volna legyinteni az egészre.

Ezért keresett oly hévvel a régi papírok, iratok között is. Hátha talál valamilyen nyomot? Még a temetés délelőttjén is ezt csinálta. Az utolsó cipősdoboz tartalmát öntötte ki az asztalra. A lakásban csönd volt. Csak ez maradt, és a bérleti díjat ezután egyedül kell fizetnie. De miből, ha a Fox-féle virágkereskedés összeomlik? Valami másik munkahely után kéne nézni, jutott eszébe.

Remélt, remélt. De hiába. Abban az utolsó dobozban is csak régi számlákat és teljesen jelentéktelen leveleket talált. Ismeretlen asszonyok, egykori barátnők írtak az anyjának. Mégis végigolvasta mindegyiket, feszült várakozással, majd ernyedő pesszimizmussal. Hátha...? De egyikben sem volt említés senkire. Éppen ellenkezőleg, két barátnő is azt vetette a fiatal Rose szemére, hogy nem barátkozik senkivel. Az egyik dátumából az is kiderült, hogy Rose már huszonkilenc éves volt, amikor ezt írták neki. Tara kissé fellélegzett – akkor hát az anyja annakelőtte senkivel sem volt kapcsolatban? De miért nem? Ez olyan huszonöt évvel ezelőtt lehetett. Akkor azért a világ már nem volt annyira más, mint a mai. Akkor is különös lehetett, ha egy nő huszonkilenc-harminc évesen még nem járt senkivel.

De nem jutott megoldásra. Amikor elkeseredetten kidobta az utolsó papírlapot is, az órára nézett. Nocsak, sietnie kell! Másfél óra múlva a temetőben, az urnafalnál kell lennie. Életében ez lesz az utolsó találkozása az anyjával. Akit már közben elégettek és Rose Catrallt – Tarának „Anyát” – már csak egy marék porcelántartályba zárt hamu képviseli.

Nem volt autója – miből is lett volna? – így hát előbb metróval, aztán egy busszal közelítette meg a temetőt. Az persze egy külvárosban volt, jó messzire. Mivel rokonaik nem voltak, nem is számított arra, hogy akár csak maroknyi ember is eljön. Néhány egykori kolléganőjére gondolt, akik ismerték Rose-t. Meg az anyja kolléganői, a hivatalból. Ahol ugyan már három éve nem járt, amikor gyengélkedni kezdett. Aztán az a daganat elég gyorsan végzett vele. Jobb neki, nem sokat szenvedett – mondják majd ezek a nők, közben a szemükben ott ül a félelem, hiszen Rose annyi idős volt nagyjából, mint ők… Tara előre sejtette ezeket a jeleneteket.

A temetés majdnem pontosan úgy zajlott le, ahogyan elképzelte. Hat nő és két férfi – két egykori kolléganő férje – volt jelen Tarán kívül. Az ünnepség egyszerű volt és gyors. Alig negyedóráig tartott. Egy, a temetkezési vállalat egyenruháját viselő férfi szemlátomást alig várta már, hogy az urnát kis létráján felvihesse a rekeszébe és egy maroknyi fehér cementtel befalazza a névtábla mögé. Amely egy csokor szerény virág kíséretében már ott állt a falnál.

Tara akkor pillantotta meg azt az idegen nőt.

Jóval távolabb állt. Nem tartozott a gyászolók közé... Mindenesetre azt a benyomást keltette, hogy csak véletlenül erre járt és talán kíváncsiságból torpant meg az urnasor szélén. Viszont fekete ruhában jött. Ez valami kosztüm lehetett. Gyászruha...? Tara nem tudta, és az első pillanatban nem is érdekelte.

Az idegen nő nem volt már fiatal. Az anyjánál mindenképpen idősebb. A szemébe húzta fekete kalapját, így az arcából Tara nagyon keveset látott. Talán csak a hegyes orrát és a keskeny, akaratos száját. Nem is figyelhetett rá, hiszen közben anyjára gondolt. Tisztában volt vele, hogy anyja kolléganői közben őt is figyelik. Szívesen pletykálnának róla majd, ha legközelebb összegyűlnek. Tara számára egy pillanatig sem volt kétséges, hogy ezek az asszonyok legalább minden második héten összegyűlnek valamelyik kávézóban és kuglóf meg capuccino mellett ócsárolják a világot. Biztosan megemlékeznek majd Rose Catrallról és a lányáról is. Azt fogják mondani, hogy Tara meglelte a legolcsóbb temetési módot, és ezt nem írják a javára. „A pokolba ezekkel a banyákkal!”, gondolta a lány.

Az a gyászruhás idegen nő legalább hatvanöt éves lehet, állapította meg. Közben véget ért a szertartás, és szükség lett rá. A munkás felment a létrán és kérően intett. Ez Tara tiszte volt – ekkor tartotta kezében utoljára az anyja hamvait. Meglepődött, milyen könnyű ez az egész. „Ennyi maradt belőled, anyám”, futott át a fején. Még mindig haragudott Rose-ra, amiért nem árulta el, ki volt az apja. Lehet, hogy még ma is él? – villant bele. Miközben ott állt, kezében a kis virágcsokorral és várta, hogy a munkás befejezze a névtábla cementezését – oldalt sandított.

Az a gyászruhás nő akkor indult el. A széles úton ment, amely a temető kijáratához vezetett. Nem tudott sietni, aprókat lépett. Tara hirtelen arra gondolt, utána kéne menni. Megkérdezni… hátha tud valamit?

De mire végzett a munkás és elvette tőle a csokrot, a kolléganők jöttek részvétüket nyilvánítani. Sikerült elég röviden válaszolni és ezzel megszabadult tőlük. Még egy pillantást vetett az urnára – már ott lapult a betűkkel és évszámokkal díszített tábla mögött – az idegen nő eltűnt. Amikor pedig Tara mégis kisietett arra az útra – csak annyit látott messziről, hogy beült egy hosszú, fekete kocsiba. Amit nyilván nem ő vezetett, mert alig csukta be az ajtót, a jármű azonnal meglódult és elrobogott a temető kijárata felé.

Nem sokkal később Tara is elment onnan. Nem nézett vissza.

A következő napok sem derítették fel a kedvét.

Látnia kellett a virágbolt haldoklását. Az üzlet addig hétről hétre, most viszont már napról napra rosszabbul ment. Amikor egyedül maradtak ketten, és nem jöttek vevők – az volt a legrosszabb. Ilyenkor Tara nem is tudta, mit kezdjen magával. Utálta Fox jelenlétét, amikor a férfinak nem volt dolga. A legjobbak még a reggeli órák voltak. Fox csak arra várt, hogy Tara megérkezzen. Addigra elrendezte a virágokat, amiket a hajnali piacról hozott. Utána hazament aludni egyet. Ilyenkor Tara egyedül dolgozott, de legalább nem szólt bele senki abba, amit csinált. A jó korszak délig tartott. Akkor visszajött Fox, morcosan és kedvetlenül, amiért nem alhatott tovább. No és persze az üzletmenet sem dobta fel a lelkivilágát. Az első útja a kasszához vezetett, belenézett és a fejét csóválta. Napról napra kevesebb pénz volt ott. Megesett már, hogy ha az első reggeli betérő vevő nagyobb bankóval akart fizetni, Tara nem tudott visszaadni.

Délben Tara elment ebédelni. Örült, hogy végre kiszabadult abból a félhomályból, a lámpák keltette mesterséges fények közül. Szerette a virágok illatát, de ilyen mennyiségben ez gyakorta elviselhetetlennek bizonyult. Nyolc órán át szagolni nem volt könnyű. Estére olykor a feje is megfájdult.

Délben örült, hogy mást is lát, nem csak virágokat és nagy néha egy-egy betérő vevőt. Ebédelt valamelyik pizzériában vagy más olcsó helyen. Büfékben például, görögök, törökök, kínaiak, olaszok voltak a környéken. De az is lepusztulóban volt már. Így hát Tarának nem lett jobb kedve, amikor ebéd után visszajött. És csak ültek ott, Fox meg ő.

Tara egyetlen egyszer tett egy kísérletet, hogy szakmai kérdésről – mi több, a jövőjükről! – beszéljen a főnökkel. Aki csak ült a sarokban és nézett maga elé.

– Fox úr, miért nem bérel egy másik boltot? Ami jobb helyen van?

A férfi kelletlenül válaszolt. Hosszú körmondatainak annyi volt az értelme, hogy se kedve, se pénze elkezdeni valami újat. Tara erre is gondolt már előzőleg, így hát megtette ajánlatát:

– Mindent megcsinálok én, ha ad pénzt az induláshoz. Keresek helyiséget, szerzek árut, elindítom az egészet. Fél év alatt bevezetem a boltot egy jó környéken.

– Jó környéken sokba kerül a bolt bérleti díja, annyi pénzem pedig nincs – morogta Fox elutasítóan. Aztán körbeintett és megvetően jelentette ki. – Ennek meg már vége. Pénteken délután végleg bezárom.

– És én az utcára kerülök? – kérdezte Tara. Bár sejtette, azért most megdöbbent. Ha nem kezdi el ezt a kis párbeszédet, Fox vajon mikor közölte volna, hogy vége...? Pénteken délben? Tőle ez is kitelik.

Dühítette, hogy Fox most is csak vállat vont és valami igenlőt mormogott. Úgy tűnt, mintha még ő lenne megsértve, mert Tara rákérdezett a dologra. A lány csak nézte egy ideig. A tulajdonos szerencséjére betévedt két vevő is egyszerre, ami nagy dolog volt mostanában. Így hát azokkal foglalkoztak. Aztán Fox hirtelen sürgős dolgára hivatkozva sebesen kiment a boltból. Tara magára maradt haragjával és bizonytalanságával.

Mindenesetre még aznap, zárás után nekieredt a városnak. Nem szeretett korán hazajárni, hiszen anyja halála után a lakás kétszer akkorának tűnt, mint azelőtt. Elveszve érezte magát a falak között. Csak akkor ment haza, ha már rögtön lefekhetett. Egy kis olvasás, aztán menekülés a szemlehunyással előhívható, jótékony sötétségbe. Az éjszakát érezte a barátjának. Most csak azt.

Már régóta sejtette, hogy a Pamallo-negyedben alig van virágüzlet. Pedig akad ott három színház és egy – igaz, kisebb – vasútállomás is. Mindez egy ötszáz méter sugarú körben, megtetézve egy metróállomással és néhány szállodával. Aznap este Tara nem is tett mást, csak bejárta a kis negyed összes utcáját. Ez jobb környéknek számított, mert ahogy beállt a sötétség és kigyúltak a fények, nem lett veszélyes a helyzet. Fiatal lányként biztonságban érezte magát mindenfelé. Az utcákat megvilágították rendesen, temérdek kirakat vonzotta a járókelőket. Két utcában csak villák álltak szép kertek közepén. Templom is akadt, kicsiny piactér, amely csak délelőtt működött, délben minden szemetet eltakarítottak onnan.

Tarának tetszett Pamallo, szívesen vezetett volna egy boltot éppen ott. De hát huszonegy évesen, csak egy középiskola és egy virágkereskedelmi tanfolyam után ki állt volna vele szóba? Még annak is örülhetett, ha felveszik eladólánynak. Pedig ő ennél sokkal többre vágyott.

A negyed utcáin járva mindössze két virágüzletet talált. Az egyik a vasútállomással szemben, a másik a legkisebb színház mellett lapult. Egyik sem volt nagy, éppen ellenkezőleg, talán csak akkora, mint a Fox-féle bolt. Ez bizakodással töltötte el. Azt is észrevette, hogy azt a két boltot már hat óra után bezárták. Ez nagy hiba, vélte, különösen annál, amelyik a színházakhoz esik közel.

Rengeteg jó ötlete és terve lett volna. Ehelyett késő este, fáradtan hazatérve, csak ábrándokra tellett. De nem adta fel. Egy ugyanolyan szomorú nap után, amit a depressziós Fox társaságában volt kénytelen tölteni, késő délután ismét nyakába vette a Pamallo-negyedet. Most üres bolthelyiségeket keresett. Nagyon gondosan kutatta át a terepet, így aztán nem is jutott el minden utcába vagy térre. Amelyeket üresen, bérelhető állapotban talált, azok általában túl nagyok voltak. Azoknak a bérleti díját csakugyan nem tudná megfizetni. Ugyanakkor elfogta valami makacsság. A fenébe is, hát Foxnak igaza lesz? Annak a nyomorult alaknak?

Harmadnap délután már korábban otthagyta a boltot. Persze előbb engedélyt kért a főnökétől, de olyan hangon, hogy az nem mondhatott nemet. Fox különben is csak megsemmisülten ült és alig reagált. Tara sejtette, a letargia következő fokozata az lesz, amikor Fox már elkergeti a vevőket a boltból. Most mindenesetre örült, hogy már négy órakor otthagyhatta a pasast. Nagyon megkönnyebbült és egészen jó kedve lett. Mert napsütésben járhatott az utcákon és azt tehette, amit akart. Ami örömet okozott neki.

Boltot keresett.

Fanatikusan hitte, hogy szerencséje lesz és csakugyan elindulhat, mint önálló virágkereskedő. Nem félt a megmérettetéstől. Kicsit azért ingadozott a lelke, hiszen ha most valaki egy jó eladói állást ajánl neki egy jól menő boltban, bizony azt is elfogadná. Talán csak egy időre, de elfogadná… Ugyanakkor a lelkét nagyon cirógatta már a gondolat is, hogy önálló, saját boltja lehetne. Bizony minden erejét latba vetné, hogy abból végre legyen valami!

Most, hogy ilyen korán járta a Pamallo-negyedet, még minden bolt nyitva volt. A két virágos is. Az egyikbe csak benézett – kelletlenséget sugalló fiatal lány és egy még rosszabb külsejű középkorú nő mozgott odabent. Bement egy vevő, először egyikük sem mozdult rá. Nem mentek elébe, nem kérdezték meg, mit kíván...? „Ezek nekem nem lesznek konkurencia”, jutott eszébe. Utána elment a másik bolthoz. Kívülről nem sokat látott, a kirakatot úgy telerakták cserepes növényekkel. Hát bement, mintha csak körülnézne a cserepesek között. De persze gyakorlott szemmel felmérte a vágott virágok kínálatát és árait. Valamivel drágább volt itt minden, mint Foxnál.

Egy házaspár ült a boltban. A nő szívesen kiszolgálta volna őt, a férfi viszont álmosan pislogott egy széken a sarokban. Ebből Tara azonnal tudta, hogy itt is hasonló a felállás: hajnalonta a férfi megy áruért, az asszony napközben eladja, amit tud. „Ha egyedül leszek, hajnalban kell kelnem és délután már alig állok majd a lábamon” – lüktetett benne a figyelmeztetés. Nem lenne sok értelme belerokkanni a munkába. Mindent megszerezni, elindítani, egy csomó pénzt belefektetni – és akkor halálosan kimerülni? Hagyni, hogy valami betegség elvigyen mindent, csak az iszonyú tartozást hagyja meg...?

Miközben az utcákat járta, fejben számolt. Mennyi kellene bérleti díjra? Itt nyilván valamivel többet kell fizetni, mint a mostani boltjukért. De magasabbak az árak a piacon is. Viszont a nagybani virágpiacon, ha valaki ügyes, aránylag olcsón is kaphat szép árut. „És mivel hozom el? Kellene legalább egy használt kocsi…!” Ezen is elrágódott egy ideig. Még jó, hogy megtanult vezetni. De autója még sohasem volt.

Nem talált jó helyiséget, pedig órákig járta a pamallói utcákat. Igaz, annyi gondolat volt a fejében, hogy néha nem is tudott kellőképpen figyelni. Mivel a környéken szinte minden ismert banknak volt egy fiókja, hát eszébe jutott: nem lehetne bankkölcsönt szerezni? Végtére is, nem olyan megalázó dolog ez. A bankok többek között éppen ezért is léteznek. Csak éppen arról nem volt fogalma, hogyan kezdjen hozzá? Menjen be mindegyikbe és mesélje el valakinek, mi a szándéka? És mit tegyen, ha üzleti tervet kérnek tőle? Mi más lehetne a terve, mint felszerelni és elindítani egy boltot?

Azért ez is szöget ütött a fejében. Este otthon hosszan számolt. Mibe kerülhet egy-egy új pult, és a többi szükséges dolog? Nyilván lesznek átalakítási költségek. Kőpadló, öntözőcsap, mosdó, mellékhelyiség. Már ha ilyen még nincs ott. De melyik boltban van?

Pénteken reggel nagyon rosszul érezte magát. Majdnem el is késett. Csodálkozott, hogy a bolt ajtaja zárva van. Volt kulcsa, hát szép lassan nyitott. Kilenc óra volt, a szomszéd boltosok ráköszöntek:

– Helló, Tara!

– Jó reggelt!

– Szia, Tara! – az egyik lány rámosolygott. Neki nem lehettek gondjai, mert az apja volt a pékség főnöke. A mester nem hagyta tönkremenni a boltot, mint Fox. Az ördögbe a fickóval, gondolta a lány, amikor belépett a boltba. Voltaképpen azon sem csodálkozott, hogy Fox ma hajnalban nem hozott árut. Azt kell eladni, ami van. Aztán a mai nappal vége is az egésznek – sóhajtotta. Levette a könnyű kis kabátját. Elhúzta a függönyt a sarokban, ami mögött a fogas állt…

Fox arca lila volt, a nyelve kidülledt…

A nyaka furcsán hosszú volt…

A sikoly úgy szakadt ki Tarából, mintha teste része lett volna. Fájdalmas volt, a torkát fűrészelte, a kiáltás a végén hörgésbe ment át. Csak támolyogni tudott, az első székig. Arra lerogyott.

A pékségből rohantak be többen is, majd a másik oldalról futottak a boltosok. Tarának csak arra volt ereje, hogy a függönyre mutasson. Hang akkor már nem jött át a torkán. Mintha megnémult volna. Az ijedtség és az undor lerohanták, a padlóra teperték a lelkét.

A pék elrántotta a függönyt, aztán vissza is húzta gyorsan. Mielőtt a lánya és a többi nő odaért volna.

– Fox felakasztotta magát – mondta rekedten. A telefonért nyúlt.

A rendőrség egyetlen pillanatig sem kételkedett abban, hogy Fox öngyilkos lett. A környékbeli kereskedők és Tara is tanúsították, hogy tönkrement és ma akarta bezárni a boltot. Volt benne még annyi becsület, hogy hagyott a pulton egy búcsúlevelet is, amiben szintén utalt erre. Így hát a nyomozás alig egy óra hosszat tartott. Közben lefotózták sok oldalról, majd elvitték a holttestet. Tara megsemmisülten ült a helyén. Nem elég, hogy elvesztette az állását – hány éjszaka fog felriadni arra, hogy Fox iszonyúan kidülledt szemét, a lila arcból előtüremkedő nyelvét fogja látni...?

Akik jobban ismerték Foxot, azok azt mondták: van neki egy unokaöccse, bizonyos Lenard – csak ennyit tudtak róla – akit majd a rendőrség értesít.

Délben aztán elmehetett végre. Most is sütött a nap, bár fehér felhők vonultak el az égen. Tara nem is tudta, mihez kezdjen. Még nála volt a kulcs. A kassza üres volt. Az ajtón kint hagyta a lakonikus ZÁRVA táblát. Ebédelni sem tudott volna. Hát elindult oda, ahová mostanában az ábrándjai mágnesként húzták.

A Pamallo-negyedbe.

Most ismét végigment néhány utcán, pedig nem volt már olyan, ahol azelőtt ne járt volna. De most szemügyre vette a kiöblösödő kereszteződéseket és kis tereket is. Rájött, hogy azelőtt csak az egyik oldalon ment, a másikra át-átnézett. De így biztosan elkerülte a figyelmét néhány bolt. Csak olyanokat keresett most is, amelyek szemlátomást zárva voltak. Akadt, amelyik kirakatüvegére az idők során plakátokat is ragasztottak vagy bedeszkázták. Ezek nyilván sok hónapja üresen álltak már. Valami probléma lehet velük, sejtette. Nem nagyon vonzották.