Nemere István

A vádlottak padján

Szókratész, Jézus, Jeanne d’Arc, Galilei,
XVI. Lajos és Eichmann

A történelem híres perei

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2015

ISBN 978-963-387-335-9

TARTALOM

1. Egy bölcs halála

2. A kereszt árnyékában

3. Szűz a máglyán

4. Csillagász a bírák előtt

5. Ördögűző a vádlottak padján

6. Egy lovagrend pusztulása

7. Király a vérpadon

8. Milliók gyilkosa üvegkalitkában

1. Egy bölcs halála

(Szókratész)

Goethe, a nagy német költőfejedelem számára Szókratész egyike volt a legfontosabb, valaha élt embereknek. Azt írta róla: „Én derék és bölcs férfiúnak tartom Szókratészt, ki életében és halálában Krisztushoz hasonlítható”. Goethe szájából e szavak nagy és ritka dicséretet jelentenek.

Manapság minden műveltebb ember tud annyit, hogy Szókratészt az ókori Athénban valamiért halálra ítélték és mérget itattak vele. De úgy igazából melyikünk tudna kapásból válaszolni a kérdésre: mi, miért és hogyan is történt? Mit vétett a neves filozófus, ki már a maga idejében is egyike volt a leghíresebb férfiaknak – és kik ítélték el, milyen jogon, milyen vádpontok alapján…?

Néha nem árt betekinteni a kulisszák mögé.

Szókratész valamikor Kr. e. 470 táján születhetett. Akkoriban az ilyen dátumokat ritkábban jegyezték fel, és maguk az emberek sem tulajdonítottak olyan nagy jelentőséget annak, hogy mikor születnek, mikor halnak. „Ha az istenek úgy akarják”, és vállat vontak. Jó neveltetés után filozófussá lett, amihez tudnunk kell: akkoriban Athénban kétféle profi gondolkodó, vagyis filozófus létezett. Az egyik volt a philoszophosz, vagyis a bölcsesség barátja, kedvelője, aki úgy vélte, nem illik tudásáért pénzt kérni. Mindegyik filozófusnak, vagyis bölcsnek voltak tanítványai, de ezek nem kértek és nem kaptak tőlük pénzt. Pedig nap mint nap, sokszor éveken át okították a hozzájuk csapódott, ajkaikat leső fiatalokat.

Volt egy másik fajta bölcs is – ők voltak a szofisták, vagyis akik a bölcsességet szakmának tekintették. Később a szofista szó már negatív és teljesen más értelmet kapott.

Mindenesetre Szókratész az első csoporthoz tartozott. Felesége, három gyermeke volt, de eltartani őket nem tudta, éppen a fenti elvek miatt. A filozófusokat akkoriban Athénban igazából a barátaik tartották el. E sajátságos „szponzorálás” úgy zajlott, hogy az egykori tanítványok, kikből idővel lett „valaki”, olykor némi pénzt juttattak egykori mesterüknek. A philoszophosz barátai, becsülői, sőt sokszor idegen, de tehetős férfiak is adományoztak kisebb-nagyobb összeget a bölcsnek, éppen azért, hogy tovább élhessen, gondolkozhasson, taníthasson.

Szókratészről azt kell még tudnunk, hogy a filozófiát lehozta az égből a földre. Vagyis ami addig elvont volt, az embereken kívüli világgal foglalkozott, az Szókratész tevékenysége után a mindennapok filozófiája, az emberekről szóló bölcs tanítások összessége lett. No persze, a kétezer-ötszáz évvel ezelőtti athéni szinten. Jellemző rá, hogy szinte soha nem hagyta el a várost, más filozófusokkal ellentétben alig utazott. Nős ember létére tisztában volt azzal is, hogy mennyire mérgező tud lenni az élet egy házsártos asszonnyal (hát még, ha az asszonynak igaza van, mert a férj nem hoz haza pénzt, vagyis nem képes eltartani a családját!). Amikor egyszer egy fiatalember azt kérdezte tőle, megnősüljön-e vagy sem, hogyan járhat jobban – Szókratész azt felelte neki: „Bármelyiket is választod – megbánod!”

Nem volt egy bátor ember, de az egyik athéni háborúban fegyvert ragadott és megvédte az ellenségtől a sebesült Alkibiádészt. Nemegyszer szembeszállt a kor politikusaival, és ugyanakkor meglehetősen csúnya is – tudjuk, hogy nagyorrú, dülledtszemű, bozontos hajzatú, nagyszájú férfi volt, semmiképpen sem felelt meg kora férfiszépség-ideáljának. Okos ember lehetett, ha egyik tanítványa nem más volt, mint a nagy Platón, aki szinte mindent tőle sajátított el.

Nem akárkikkel élt egyazon időben: amikor Szókratész még fiatal volt, akkortájt bontakozott ki az ógörög demokrácia, jelent meg Periklész, épült az Akropoliszon a Pantheon, készültek Pheidiász remek szobrai. Lezajlott a hosszantartó peloponnészoszi háború, és amikor a filozófus már hetven körül járt, még megismerhette Aiszküloszt, Szophoklészt és Euripidészt, a három nagy drámaírót, és egy levegőt szívhatott a történetíró Hérodotosszal és Thuküdidésszel is. Bár apja nyomán szobrásznak készült, hamar rájött, hogy az ő feladata az „emberfaragás”, vagyis az emberek formálása gondolatok, tanítás útján. Bár ezt sohasem vallotta be, ki nem ejtette a száján soha, hogy ő nevel vagy oktat. Ő úgy vélte, gondolatokat szül és másoknál is segíti új gondolatok születését, ezáltal pedig mindig egy-egy újabb gondolkodó ember jön a világra…

Nem csoda, hogy a város nagyjai nem kedvelték őt. Szokásos módszere az volt, hogy lecsapott egy-egy gyanútlanul sétáló polgárra – tanítványai a közelből élvezhették az összecsapást – és kérdéseket tett fel neki. Az illetők pedig válaszoltak, úgy, ahogyan tudtak. Szókratész a maga gunyoros, sőt sokszor sértő módján meg hamarosan bebizonyította nekik, hogy keveset, nagyon keveset tudnak, azt is rosszul és egyáltalán, mennyire buták, csoda, hogy eddig is vitték valamire…! Ennyiből már az olvasó is sejtheti, hogy akkoriban Athénban valószínűleg nem Szókratész volt a legnépszerűbb ember.

Mindezt azért tette, mert elmélete szerint csak az a bölcs, aki ismeri saját korlátait. Ez a végtelenségig leegyszerűsítve és önmagára nézve alkalmazva azt jelentette: az a bölcs, aki tudja, hogy semmit sem tud. Kötelességének tartotta meggyőzni tudatlanságukról azokat, akik magukat okos, sőt bölcs embernek tartották. Innen eredtek piactéri agresszív és gúnyos támadásai, amelyek végén az éppen soros áldozat általában nagy sebességre kapcsolva futott el – menekült a filozófus elől.

Szókratész különös ember volt. Pénzt a tanítványaitól már csak azért sem fogadhatott el, mert saját állítása szerint ő nem is tanított – hiszen nem tudott semmit! Ellenkezőleg, ő azért volt a világon, azért állt szóba bárkivel, azért beszélgetett és figyelt – mert tanulni akart. Nem tudni voltaképpen miért, de nagyon népszerű volt a fiatalok körében. Egy idő után akkora hírneve lett, hogy nemcsak Athén környékéről vagy egyáltalán a korabeli Hellászból, de még Észak-Afrikából is jöttek hozzá ott élő görög fiatalok, kik hallani akarták szavát és beszélgetni kívántak vele.

Távoli királyok is szerették volna látni, állást is ajánlottak neki és hívták rendületlenül – ő viszont mindig megköszönte a hívást, de nem ment el Athénból. Az emberek többsége a városban persze csak gúnyolni tudta a filozófust, aki némileg rá is szolgált erre különc viselkedésével, külsejével és hirdetett gondolataival. Mennyire vehették volna komolyan azt az embert, aki fennen hirdeti, hogy semmit sem tud?

A bajok egyre csak gyűltek. Spárta megtámadta és legyőzte Athént – méghozzá egy onnan menekült szökevény politikus, Alkibiádész segítségével. Aztán jött az idegen megszállás és zsarnokság, majd ismét a hazai demokrácia – de már semmi sem volt úgy, mint régen. És kinek a tanítványa volt az áruló Alkibiádész? Ki nevelte őt ilyenné? Hát persze, hogy Szókratész. Aki mellesleg igen rossz hatással van a fiatalokra, tulajdonképpen megrontja őket – szellemi értelemben. Miféle felnőttek lesznek azokból a fiatalemberekből, akik ettől tanulnak? Aki nem tud semmit és csak a város nagyjait nyaggatja az utcán?

Amíg régebben csak nevettek Szókratészon és a hozzá hasonlókon, mire a tudós hetven éves lett, egy egészen másik Athénban és más közhangulatban találta magát. A dolgát nehezítette, hogy néhány drámaíró és filozófus segített az embereknek őt nevetségessé, komolytalanná – tehát senkivé tenni. A közvélemény, amely a megrázó háborús események után bűnbakot keresett, hamarosan úgy érezte, meg is találta azt Alkibiádész egykori nevelője személyében.

Ráadásul kiderült, hogy Szókratész nem hisz Athén város hivatalos isteneiben. Márpedig a lakosság nagyobb része – ki tudja, talán csaknem mindenki? – hitt ezekben az istenekben. Valaki meg azt kezdte suttogni, majd később hangosan terjesztették is, hogy Szókratész bizony idegen isteneket, szellemeket kezd imádni. Behozta őket a városba, ezek daimón-ok, vagyis afféle démonok, amelyek megrontják az embereket. Hogy ez az utolsó vádpont hogyan született, igazából senki sem tudta.

Az istentagadás vádja akkoriban azért is meglepő lehetett, mert a görögök már voltak olyan felvilágosultak, hogy ezért ne indítsanak pert senki ellen. A legkevésbé egy philoszophosz ellen! Mikor neves emberek is kritizálták az isteneket, bírálták a vallást mint olyant. Persze azért nem volt ez olyan ritkaság sem – Alkibiádésztől kezdve másokat, mint például Anaxagorászt, a tudóst, vagy a már említett Pheidiászt, a szobrászt is istentelenség vádjával citálták bíróság elé, de megjárták a bíróságot Aiszkhülosz vagy éppenséggel maga Arisztotelész is…

Ma már annyit sejthetük legalább, hogy az „istentelenség” afféle „gumi-paragrafus” lehetett, talán nem is szerepelt a sziklába vésett törvények között. Viszont politikai ügyekben gyakorlatilag bárkire rá lehetett húzni, aki mások füle hallatára csak egyszer is kijelentett valamit, amit így is lehet értelmezni – vagy a bíróság és a közönség nagyon is úgy akart érteni.

A vádat három athéni férfi nyújtotta be, mindhárman ismert emberek voltak. Az egyik neve Anütosz, akinek egyfelől ugyan egy tímárműhelye volt, de mint politikus lett ismert, a spártai megszállás alatt keményen szembeszállt az idegenekkel és ezért sokan nagyra becsülték. A másik „magánvádló” egy Melétosz nevű fiatal költő, afféle hosszú hajú ifjonc, ki már korán tragédiákat írt. A harmadik neve Lükon, rétor, azaz „szónok” volt, lényegében fiatalok tanításával kereste kenyerét. Csak az volt a baj, hogy a legtöbb fiatal nem hozzá, hanem a különös konkurenshez, az öreg Szókratészhoz akart járni. Nem tudjuk elhessegetni a gyanút, hogy a harmadik vádló esetében egyszerű szakmai féltékenységről lehetett szó, Lükon netán a megélhetését féltette Szókratésztól?

A három férfiú alaposan megfontolta a dolgot és benyújtották a vádiratot, amely mai magyar nyelven így hangzott:

„Szókratész megszegi az állam törvényeit. Mert nem az állam isteneiben hisz, hanem helyükbe másokat, új démonokat állít. Vét az állam törvényei ellen, mert megrontja az ifjúságot. Büntetése halál legyen”. Ahogyan akkoriban kellett, csatolták azt is, kik emelték a vádat, és ki ellen, pontosan. Érdekes, hogy végül is csak Melétosz, a költő szerepel vádlóként, a másik két úr (?) adatait, származását nem részletezi a vádirat.

A vád tehát aszébia, istentelenség, vallástalanság volt. Ezért úgymond „vallási pert” vont maga után az ilyen vád. Már akkor is voltak azonban olyan szabadgondolkodók – mint Platón nagybátyja, Kriteiász, aki ki merte mondani: az isteneket csak a papok találták ki… Ám ezt a zsarnokság idején kimondhatta, de amint visszaállt az athéni demokrácia, ismét életbe léptek a régi törvények. Aki nem hitt az istenekben, vagy valamiképpen „manipulált” velük – mint a vád szerint Szókratész – annak bűnhődnie kellett. Már persze csak akkor, ha a vád igaznak bizonyult. Erre a kérdésre csak pörben kellett és lehetett választ kapni.

Mivel aszébia volt a vád, úgynevezett vallási pert kellett kezdeményezni és ennek akkoriban Athénban előre meghatározott rendje volt. A vádirat tehát a főpaphoz került, aki egy-egy évre megválasztott főbb tisztségviselője volt a városállamnak. A pert egy olyan építményben rendezték, amely a mai Agora északi szélén állt. Ott voltak kőtáblákba vésve az athéni nép törvényei, döntései, köztük egészen régiek is. A vádakat írásban kellett benyújtani (óh, a bürokrácia kezdetei) és azok egy példányát e törvényszék bejáratánál ki is függesztették. Ha a vádlott akarta, eljöhetett és ő is kapott egy példányt, gondolom azért, hogy felkészülhessen a védekezésre. A perrendtartás különben némileg a mai amerikai bíróságokra emlékeztetett, ugyanis a főpap maga nem volt bíró és azzá sem válhatott a per folyamán. Ő csak ott ült és a szabályok betartásán őrködött. Athénban (akkor még) nem voltak hivatásos bírók, ügyvédek, ügyészek és egyéb jogászok. A lakosságból kiemelt emberek voltak a bírák, az emberek így szereztek némi „jogi gyakorlatot”. Bíró csak harminc évnél idősebb, feddhetetlen – tehát aki még soha semmit nem követett el – férfiak lehettek. Aki már belejött a bíráskodásba, baglyos jelvényt kapott a nevével, ezzel igazolta, hogy fölesküdött. Megfogadta, hogy mindig csak az igazságot tartja majd szem előtt.

Nem volt ám kevés bíró! Több ezren voltak mindig egyidőben és a fontosabb esetekre több százan is beültek – ítélkezni. A Szókratész elleni pörben például nem kevesebb, mint 501 bíró ült a teremben! Közönség talán már be sem fért. A bírákat különben kisorsolták fehér és fekete golyókkal, teljesen véletlenszerűen kerülhettek be a pörbe, vagy maradtak ki belőle. Így biztosították a pártatlanságot. Egy kör alakú teremben emelvényen foglaltak helyet a főpap, a perben szembenálló felek, körös-körül pedig ültek a bírák.

A peres eljárásra Kr. e. 399-ben került sor, amikor a vádlott körülbelül hetven éves volt. Első lépésként a vádlók megismételték, amit már mindenki tudott: a vádat. Ne feledjük, hogy Szókratész által annyit emlegetet démon nem volt más, mint a lelkiismeret. A filozófus ugyanis azt mondta, hogy van neki egy belső hangja, afféle istenség, amely mindig megmondja neki, mikor cselekszik jól és mikor rosszul. Ezért is érthetetlen, hogy ezt új démonnak tekintették, másfelől meg eladdig senkit sem büntettek meg Athénban azért, mert új kultuszt hozott a városba. Nincs kizárva, a vád azért volt olyan erős és fontos, mert Szókratész esetleg tett néhány félreérthető megjegyzést, amiből arra következtettek, hogy egyáltalán nem hisz semmiféle istenben? Az ateizmus, istentelenség vádja komoly lehetett egy olyan világban, ahol gyakorlatilag mindenki hitte az isteneket és soha semmit nem cselekedtek anélkül, hogy úgymond „segítségül ne hívták volna” az isteneiket.

A vádlók tehát ismertették a vádat és mindjárt hozzá kellett tenniük azt is, mi módon kívánják a vádlott megbüntetését. A sajátos triumvirátus tagjai nyilván kimondták hát azt, amit a vádiratban már leírtak: „Büntetése halál legyen”.

Nem tréfadolog volt hát ez a per. Mindenki tudta, hogy életre-halálra megy. Legfőképpen a vádlott, vagy ahogyan ma mondanánk, az alperes. Hiszen őt idézték bíróság elé a vérszomjas „felperesek”. Tulajdonképpen azt is mondhatnánk, hogy ez egy politikai, vagy legalábbis ideológiai per volt, márpedig eszméket nem illene bírósági pulpitus elé citálni. Embert pedig azért elítélni, amiben hisz vagy nem hisz…? Ennek ellenére a történelem tele volt ilyen pörökkel. De lehet, ez volt az első?

Abban a korban nem voltak ügyészek sem, mint említettük, ezért a vádlók maguk voltak kénytelenek vállalni ezt a szerepet, és a vádlott is maga védekezett, ahogy tudott. A három vádló közül feltehetően vagy a politikában és így a közszereplésben is jártas Anütosz, vagy az iskolában gyakorlatot szerzett és a szónoklatot is jól ismerő rétor, Lükón ismertette a vádat és sorolta fel bizonyítékaikat. Akik végighallgatták, az az 501 „népi ülnök”, ítélethozatalra önként vállalkozott bíró volt, akik fejenként és naponta 3 oboloszt (a rómaiaknál később: obulus) kaptak. Ami bizony inkább csak jelképes összeg volt, ebből megélni talán csak éppen Szókratész lett volna képes, aki köztudottan sovány, aszkétajellegű ember volt. Nyilvánvaló: a törvényhozók szándékosan ítéltek a jelentkezőknek ilyen kis összeget, nehogy egyesek csak a kereset reményében vállalják a bíráskodást.

Sajnos Szókratész pere olyan régen – csaknem 2500 éve! – zajlott le és ezért írásos emlékek nem nagyon maradtak. Így csak sejthetjük, milyen vádakat soroltak ellene, nyilván igen szenvedélyesen és nagy lendülettel. Már csak azért is, hogy megindokolják a kért halálos ítéletet. Nem zárható ki az sem, hogy sok valótlan dolgot hordtak össze a vádlók, aminthogy az se, hogy e vádak közül jó néhányat a vádlott könnyűszerrel, vagy nehezebben, de visszavert.

Ismerjük viszont Szókratész védőbeszédét. Már amennyire az hiteles lehet, hiszen több ilyen is körözött az ókori világban, és mivel azt ott akkor helyben senki sem jegyezhette fel, hát valószínűleg csak utólag, emlékezetből összerakott szövegről lehet szó. Amelynek egyes részei viszont nyilván valóban elhangzottak abban az athéni kerek teremben.

A mai kutatók Xenophón és Platón fennmaradt szövegei között válogathatnak, általában Platón jobban kidolgozott, hosszabb verzióját fogadják el.

Szókratész állítólag igen öntudatosan vezette fel védekezését, maró gúnnyal semmisítette meg a vád egyes pontjait. Beszéde nagy hatást váltott ki, mert itt-ott még szelíd iróniát is megengedett magának. Volt, ahol a rá jellemző szemtelen fölényességgel harcolt, rámutatva vádlóinak természetére, hibáira is. Különben pedig azt állította, hogy az egész vád csupán hazugság.

Ennek ellenére azt is kimondta, hogy nem volt eléggé vakmerő és szemtelen – ha az lenne, talán több sikert ér el. De lássuk a védőbeszéd néhány jellemző részletét:

„Nem sok idő az, athéniak, amiért most okot és alkalmat adtatok hazánk ellenségeinek, hogy elmondják majd rólatok: Ti öltétek meg Szókratészt. a bölcset! Mert bölcsnek neveznek majd engem, ha nem is vagyok az, hisz rosszat mondjanak rólatok. Ha egy kicsit vártatok volna, magától is bekövetkezett volna halálom. Hiszen látjátok, elég öreg vagyok és nincs már messze tőlem a halál…”

„Talán azt hiszitek, barátaim, hogy azért bukott el az én ügyem, mert nem voltak érveim, amelyekkel legyőzhettelek volna benneteket, és még akkor sem találtam volna célravezető szavakat, ha fűt-fát megmozgatok fölmentetésemért? Szó sincs róla! Nem az érvek hagytak cserben engem, hanem a vakmerőség és a szemtelenség hiányzott belőlem, hogy úgy beszéljek hozzátok, ahogy a ti fületeknek kedves, hogy jajgassak és sopánkodjak előttetek, és olyasmit mondjak vagy tegyek, ami – megítélésem szerint – méltatlan hozzám, de amit ti másoktól már nagyon is megszoktatok.”

Ezzel bizony keményen odamondogatott ellenfeleinek. A védőbeszédben különben mindig „kétfelé” szónokolt. Külön azoknak, akik őt halálra ítélték és azoknak, akik az életére szavaztak. Néhányszor alaposan meglepte, sőt feldühítette a bírákat és nagyon meglepő dolgokkal hozakodott elő. Mint fentebb is olvashatták – távol állt Szókratésztől, hogy megalázkodjon vagy a bírák előtt bajban lévő polgár szokásos kibúvóihoz meneküljön. Ő másképpen csinálta.

Bár istentagadónak bélyegezték, Apollónra hivatkozott – merthogy tőle kapta a megbízatást, hogy embereket vizsgáljon. Nem mulasztotta el megemlíteni a „daimónokat” sem, elmagyarázta, hogy van benne egy isteni hang, amelyet ő magának az istennek tulajdonít, és ez akkor szól hozzá, ha valami rosszat követ el.

„…Csodálatos dolog történt velem. Annak a szellemnek általam jól ismert, suttogó szaváról beszélek, amely azelőtt minden lépésemet nyomon kísérte és mindig. a legcsekélyebb ügyben is rendreutasított, ha valamit hibáztam. Most, amikor valami olyasmi történt velem, amit az ember a legrosszabbnak tarthatna, és ami meglehet csakugyan a legrosszabb is, hát most ez a szellem egyáltalán nem adott rosszalló jelt. Sem amikor hazulról eljöttem, amikor a törvényszékre beléptem, de még beszéd közben sem, egyetlenegyszer sem figyelmeztetett az isten. Pedig máskor hányszor félbeszakíttatta velem azt, amit mondani akartam! Most viszont az egész tárgyalás alatt, akármit mondtam vagy tettem, még csak meg sem moccant. Vajon mi lehet ennek oka? … Az, hogy ami most itt velem történt, jó volt.”

Mindenben ellentmondott hát vádlóinak, bíráinak. A szellem kérdését ily módon elintézte. Utána tagadta, hogy megrontaná az ifjakat ezekkel a vélekedéseivel, vagyis azzal, amit nekik tudásként átad. Mi több, szemükbe vágta: ha ma fölmentenék a bírák, holnap reggeltől ismét kint állna a piactéren, hogy elmélkedjen a világról, az emberekről és tapasztalatait megossza másokkal és hogy „az embereket vizsgálja és vizsgáztassa”

Hát ezt nem kellett volna mondania. A makacsság jelét látták benne, természetesen.

Akkoriban az ilyen bírósági tárgyalás két részből állott, a bíráknak is kétszer kellett szavazniok. Az első „fordulóban”, miután meghallgatták a vádbeszédet és a vádlott védekezését – bűnösnek tartják-e a vádlottat, vagy – mai szakkifejezésekkel élve – elutasítják a keresetet? Mert ez utóbbi is előfordult. Azzal, hogy a bírák többsége bűnösnek tartotta Szókratészt, voltaképpen még nem okvetlenül dőlt el a dolog. Mert attól még ítélhették volna őt másra is, mint halálra – például száműzetésre.