Nemere István

Ady Endre szerelmei

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2015

ISBN 978-615-5210-64-8

TARTALOM

1. Egy szerelemre éhes ifjú

2. Más utakon

3. A hattyúk röpte

4. Szerelem, halál, utazás

5. Mámor és kín

6. Úton egy házasság felé

7. Háború és házasság

8. Betegen is – előre

9. „Mert csak ölnek, ölnek…”

10. „Minden Egész eltörött…”

1. Egy szerelemre éhes ifjú

1877. november 22-én a Szilágy megyei, alig 800 lelkes kis faluban, Érdmindszenten született Ady Endre.

Az a táj Erdély kapuja volt, mint írták róla. A civilizált világgal a Máramarossziget és Budapest között húzódó vasútvonal és néhány rossz földút kapcsolta össze. Szilágy megye Szatmár, Bihar és Kolozs között feküdt, a tizenkilencedik század végén a korabeli Osztrák-Magyar Monarchiának, azon belül pedig az éppen tíz éve ismét úgy-ahogy létrejött, lassan erősödő Magyarországnak részét alkotta.

Nagykárolyban át is kellett szállnia az utazónak, ha „Európából” (mint mondták és írták egyesek akkor és később) a Szilágyságba tartott. Akkoriban még a műveltebb embernek is eltartott egy ideig, míg Magyarország (akkor sokkal nagyobb) térképén megtalálta a megyét. A Szilágyság sohasem volt „dédelgetett föld”, a kormányzat nem törődött vele, az ottani urak kényükre-kedvükre gazdálkodtak, irányították a megyét. Éltek hát itt igazi nagyurak, legtöbbször persze csak itt (is) voltak birtokaik. Négyévente neves politikusok is felbukkantak, kik képviselővé választatták volna magukat (Szemere, Károlyi, Ugron, Bánffy – akkortájt a politikával foglakozók előtt ismerősen csengő nevek voltak).

A falu amúgy jelentéktelen volt és az is maradt. Románok és magyarok lakták, mindenki ismerte a másik nyelvét, hitük három felekezetre osztotta őket, és nagy volt a szegénység.

Endre anyai nagyapja még református lelkészként került erre a vidékre, aztán egy itteni gazda lányát vette feleségül.

Ne higgyük, hogy az élet szomorú lett volna errefelé. Mulattak az urak, feltörekedtek a polgárok, módos parasztok szereztek újabb földeket, bevándorlók garasoskodtak, hogy majdan ők is gazdagok lehessenek. Endre gyermekkorát jellemezve leginkább az érdmindszenti nagy csöndekre emlékezett.

Ady Lőrinc, a költő apja is e környéken élt. Jó házasságot szeretett volna kötni, olyant persze, ami némi birtokot is hozhat – merthogy ő maga meglehetősen szegény volt. Aztán rátalált Pásztor Máriára, aki addigra többszörösen elárvult, rokonok nevelték. Tizenhat éves volt a lány mindössze, ám a reménybeli 40 hold föld, ami „vele járt”, hamar elbillentette a kétkedés mérlegét. Mint egyik életrajzírója megjegyezte, az Adyk akkortájt „elkoldusodott nemesek” voltak, a helyi úri hierarchia legalsó szintjén foglaltak helyet. Sok százezer ilyen ember élt akkortájt az országban. Voltak büszke őseik, egykorvolt birtokaik és tisztségeik és vagyonuk emléke – de most nem volt semmijük a már-már közmondásos „hét szilvafán” kívül. Parasztként éltek, művelték a földet, de latinul karattyoltak és úrnak hitték magukat.

Hát Lőrinc uramék is az 1400 körüli időkből származtatták magukat, és ez csakugyan igaz volt. A valaha volt birtok szétszakadt, az Adyk sokat pörösködtek, de nem jeleskedtek a csatákban vagy a hivatalokban. Bizonyos értelemben a tizenkilencedik század közepén egészen érdekes család lehettek az Adyk és a Pásztorok. Volt köztük mindenféle: kiugrott pap, juhásznak ment nemes úr, színésznő, útkaparó, könnyelmű kártyás, bohém.

Lőrinc úrnak végül is a helybeli rossz földeken volt hol 50, hol 70 holdja – az üzleti sikerektől vagy kudarcoktól függően. Nehéz volt ebből megélnie egy „nemesi” családnak. Volt két tehenük, néhány baromfi, és ami gabona megtermett a kis birtokon. Endre születése idején – és még évtizedekkel később is! – az egész család egy kétszobás kis házban élt, amelynek még padlója sem volt, a lakók a keményre döngölt földön jártak odabent. Volt egy konyha és külön viskóban egy nyári konyha, meg egy hombár. Tíz éves lehetett Endre, amikor apja sajátos, ámde eredményes módszerrel javított anyagi helyzetükön: egy birtoktagosítás alkalmával leitatta a földmérőket és így az addiginál sokkal jobb minőségű földekhez jutott…

Az Adyk sem korábban, sem akkor nem számítottak a megyében. Jobbára éppen csak regisztrálták létezésüket, de sohasem „rúgtak labdába”, mai sportnyelven szólva nem is kerültek a pályára. Szegények és jelentéktelenek voltak, ráadásul – addig – nem is nagyon igyekeztek közjogi pályára lépni. Az nem az ő világuk volt.

Ady Lőrinc éles nyelvű, makacs ember volt, sőt erőszakos és kötekedő is – írták, akik ismerték. Némely tulajdonságát Endre fia bizonyosan örökölte. Az anyja viszont szelíd asszony volt, de azért ha kellett, meg tudta fékezni férjét. Aki ugyanakkor szerette a családját, azért mindenre kész volt. Endre így nem véletlenül egész életében csak pozitívan emlékezhetett meg mindkét szülőjéről. Ám tisztán látta például apja gyengéit, „ősi zsarnok magyarnak” nevezte és nem tetszett neki, hogy Lőrinc pereskedésekkel növelte meg a családi birtokot. Lőrinc különben az első Ady volt évszázadok óta, akinek elege lett a kisnemesi létből, fiait azért taníttatta, hogy azok majdan igazi urak, járási és megyei tisztviselők legyenek (nem lettek).

Elgondolkoztató, hogy a zsarnoki apa mellett az anya meg olykor súlyos „idegbetegségben” szenvedett, bár ma már nehezen meghatározható, mit értettek ezalatt a tizenkilencedik századi emberek. Később elmúlott a kór, de maga Ady célzott rá többször is, hogy anyja betegsége apja zsarnokságával, természetével függött össze.

Endre meglehetősen koraérett gyerek volt, sok minden érdekelte, az írással is hamar megismerkedett. Még nem volt hatéves, amikor apja már beíratta a helyi iskolába. Ahogyan akkoriban falun, egyetlen terem volt az iskola és ott mindenféle korú gyerek együtt tanult a többiekkel. Ott voltaképpen a számtani alapműveleteken, íráson és olvasáson kívül csak a Bibliát és történeteit tanították a gyerekeknek (Ady kálvinista volt).

No és meglehetősen szerelmes természetű lévén már ott gyerekfővel átélt egy „szerelmet” egy kis zsidó lánykához, őt később persze mások követték az ártatlan sorban. Jól tanult, készült a gimnáziumba, csavargott is egy kicsit, otthon a Bibliát olvasgatta (más könyv nem lévén a házban) és készült a nagy misztériumra, amit úgy hívtak: Élet – és amit ő akkor még egy csöppet sem ismert.

Tizenegy évesen, 1888 őszén a nagykárolyi piarista gimnáziumba íratta az apja. Attól kezdve a szüleit csak hetente egyszer látta (az „öregek” bejártak a hetivásárra). Mégis, önállóan kellett élnie, Nagykárolynak akkoriban 13 ezer lakosa volt, lényegében egy poros kisvárosa a nagy Birodalomnak, amit monarchiának is neveztek. Ahol a pénzeken és a hivatalos helyiségek falain I. Ferenc József császár arcmása volt látható, minden c-t cz-vel írtak és a városban igazából soha semmi nem történt.

Endre sokat olvasott, magába forduló gyerek volt, de a közös programokban mindig részt vett. Kiskamaszként olvasta a világirodalom legfontosabb könyveit, vagy amiket annak hitt – még filozófiai műveket is. Eleinte elment társaival mindenféle kirándulásra, részt vett a csínyekben is – de egyszer egy csónakból vízbe esett, lábát úgy megütötte, hogy lényegében egész életében húzta azt a lábát. A sánta Ady…? Erről sem sokat beszéltek eddig.

A magányosság nem sokáig jellemezte, hamarosan verseket kezdett írni, ezeket felolvasta barátainak, mi több, még egy kis gimnáziumi újságot is szerkesztett (kézzel írta a lapokat), majd hamarosan vezérkedni kezdett. Különféle ügyekben mindig egy-egy csoport élére állt, azok meg elfogadták őt. No és figyelte az embereket, itt volt belőlük bőven, és mindegyik érdekes, mert más, mint a többi. Minden évben más családnál talált neki apja szállást. Pénze kevés volt, hát tanítványokat fogadott, korrepetált.

A kuruckodó szellemnek is engedett, mint a többi gyerek, nagyon magyarkodott, néha verekedésbe bonyolódtak a sváb gyerekekkel, kicsúfolták a zsidókat – de legfőképpen szerelmes volt Endre úrfi, amikor csak tehette. Még nem volt tizenhat, de már mindig is a nála idősebb, kész, érett lányokba esett bele, akik persze nemhogy nem viszonozták érzelmeit, de vagy nem is tudtak róluk, vagy kinevették a gyereket. Aki egyáltalán nem volt daliás, olykor betegeskedett is, húzta a lábát – egyszóval nem ő volt a nagykárolyi fiatal lányok ideálja…

Nemcsak értelmileg, de érzelmileg is koraérett volt. Mondhatnánk úgy is, hogy tizenhat évesen túlérett lett szexuálisan is. Már tizenhárom évesen végigolvasta Boccacciót és mindent tudni akart a szexről – de még nem adatott meg neki semmi. Ő volt az, aki évtizedekkel később, e korszakára és korára és álmaira emlékezve „korán-jövő szerelmeknek” nevezte azokat a lányokat.

Néhány év múlva apja a nagykárolyi katolikus gimnáziumból átíratta őt a hasonló zilahi kálvinista iskolába. A lelkében egymást semlegesítette a két vallás, nem is lett ő igazán vallásos soha – számos versében megírt célzásai ellenére sem. Ugyanakkor lelke tele lett misztikummal és a titokzatos lelki történések utáni mérhetetlen vágyakozással.

Endre jól érezte magát 1892 és 1896 között ebben a magyar városkában. Az emberek itt sem voltak gazdagok, de érdekesek, kedélyesek. A gimnáziumban jó, sőt kitűnő tanárok okították a gyerekeket és Endre éppen úgy megtanulta a németet, mint a latint vagy görögöt, a magyarról nem is beszélve. Akkor már arról ismerték őt, hogy verseket is ír. Némelyik kezdeti verse megjelent a helyi vagy iskolai lapokban, kezdték a nevét összekötni a verseléssel. Persze akkor senki sem gondolta komolyan, hogy Endréből költő lesz – talán még ő maga sem.

Bizony a középiskolás Ady nem volt egy minta-diák. Már a tanulás sem ment mindig jól és ki kell mondanunk, hogy számos tárgyból enyhén szólva nem ő volt az osztályelső. Ez persze nem adhat felmentést a mai diákoknak. Akkor és később számos magyar és nem magyar nagyság született és tanult az iskolákban, akik számára vagy a sok tárgy egyike-másika, vagy eleve maga az iskolarendszer nem felelt meg. A természetüktől idegen volt a fegyelem és a figyelem kényszerű megosztása, vagy a zsenik esetében a leggyatrább tanuló agyához és teljesítőképességéhez igazított lassú haladás.

A másik dolog: bármennyire is vékony csontú, sántikáló, fizikailag gyenge gyerek volt Endre, azért minden „buliban” benne volt. Bizony a felsős gimnazisták, tehát a tizenhat-tizenhét évesek és a még idősebbek eljártak az éjszakába. Ha volt egy kis pénzük, ettek-ittak, mulattak. Húzatták a nótát a cigánnyal, énekeltek, olykor végigbömbölték a tisztes polgárváros utcáit, ami persze érthető felzúdulást keltett Zilahon is, nemegyszer.

Az egyik nagy keserve már szerelmi ügy volt – ha ezt annak nevezhetjük. Egy szép zsidólánynak udvarolt ő és örökös iskolai vetélytársa, egy dzsentri fiú. Az a fiú mindig jól öltözött volt, kimosdott, csinos, jól nevelt – Ady meg az ellenkezője. Ő volt az, aki már félrecsúszott kalappal, a szája sarkából lefittyedő cigarettával, kihívó tekintettel fényképeztette le magát Zilahon is. Nem csoda, hogy a kislány szülei őt hamarosan eltanácsolták lányuktól, Endre pedig még az iskolában is folyton belekötött a jóképű „járási Casanovába”.

Hogy aztán úgy igazán miképpen alakult a gimnáziumban a szexuális élete, arról semmit sem tudunk. Csupán annyi maradt fenn, hogy az első nő, akit megcsókolt, egy vele egykorú, tizenhat éves szerb leányka volt. Az is csak sejthető, hogy igazi szex majdhogynem… egyáltalán nem is volt! Akkortájt a fiatalemberek bizony még kénytelenek voltak ezt nélkülözni, vagy ha mégsem, hát a kisvárosok egyetlen sajátos „műintézményében” a helyi piroslámpás házban szerezték első efféle élményeiket, tapasztalataikat. Gyanítjuk, hogy Endrével is ez történt.

Nyolcadikos volt Endre, amikor eljött a millenium éve, 1896. Az iskola kirándulást szervezett Budapestre, ami hatalmas élmény volt annak, aki addig mindig csak álmos kisvárosokat látott és fogalma sem lehetett arról, milyen nagy is tud lenni egy „világváros”. De vissza kellett menni, még előtte volt az érettségi. Immár vagy másfél éve azért eljárt minden bálra, hisz meg is hívták. Ő is nemesember volt, olykor még az Ady-család nemesi előnevét is használta, talán fel akart vágni a polgárok – no meg a lányok – előtt? Nem tudhatta még, hogy életének soha többé nem lesz olyan felhőtlen korszaka, olyan gondtalan évei, mint voltak a zilahi diákévek.

Aztán az érettségi után – amelynek eredményét túlságosan ne feszegessük, a lényeg az, hogy megvolt! – összeült a családi tanács. A „mi legyen a gyerekből?” című hosszú üléssorozatot természetesen Ady Lőrinc, Endre apja dominálta és az ő akarata érvényesült. Néha az az érzésünk, hogy az egész tanácskozás csak alibi volt – hisz tudjuk, az öreg már régen eldöntötte: mindkét fiából vármegyei hivatalnokot nevel. Az Adyk térjenek vissza a közéletbe, hagyják maguk mögött a hét szilvafa és a bocskoros lét összes emlékét, legyenek végre valakik! Ez lebegett előtte, amikor is úgy döntött, hogy Endre fiát a debreceni egyetem jogi karára íratja be.

Akkortájt a hozzá hasonló fiatalok között annyi jogász volt, amennyivel Dunát (Tiszát, Marost, Rábát stb.) lehetett volna rekeszteni. De hát Ady Lőrinc, mint már említettük, nagyon akaratos ember volt. Az ő fiai főszolgabírók vagy alispánok lesznek, minimum! – hirdette nagy hangon.

Hogy pontosan értsük, milyen kor volt ez – a tizenkilencedik század vége. Zilah még kisváros, poros, álmos, semmilyen, ahová a hangulatot az emberek hozták, olykor szinte erőszakot téve magukon. Debrecen az 1890-es évek végén már nagyvárosnak számított, sok tízezer lakossal, nagy forgalommal. Voltak már aszfaltozott utcái is, bizony! No meg itt-ott gázlámpák világítottak a utcákon, tereken, és kezdték felszerelni az első telefonokat, a korszak nagy és csodált találmányát.

Ami Endre ottani életét illeti, hát… Ma már sokan idegenkednének tőle, bár ilyen egyetemista diákok ma is akadnak. Csak hát az akkori jogászkodást senki sem vette túl komolyan, legkevésbé maguk a delikvensek. Mindenki tudta, hogy ezek a polgári meg nemesi „gyerekek”, ezek a tizennyolc-tizenkilenc éves ifjak csak azért iratkoztak be az egyetemre és éppen a jogi karra (felvételi vizsga akkoriban még sehol sem volt), hogy aztán afféle városi, megyei hivatalnokok vagy hírlapírók legyenek. Egyszóval ezeket a jogi tanulmányokat senki sem vette túl komolyan és nem is kérték annyira számon az uraktól a Corpus Iurist vagy más kódexeket.

Ők pedig jobbára mulatoztak. Keményen ittak (bort), estéiket bálokon és éttermekben, csárdákban, kocsmákban vagy éppen a már említett piroslámpás házakban töltötték. Kisebb csoportokban jártak együtt, olykor egymásnak is estek, sértegették a másikat, párbajoztak. De leginkább mulatni szerettek, cigányzenekarral bömbölve énekelni és jól leinni magukat az asztal alá – ez volt aztán a finom időtöltés!

Nem lehet mondani, hogy megbecsülték volna a lehetőséget a tanulásra. Mivel az egyetemre akárki beiratkozhatott, aki kifizette a szállás- és egyéb költségeket az idegen városban annyi éven keresztül – hát nem volt a helynek igazi értéke számukra.

Endre különösen kellemetlen helyzetben volt egyfelől, mert utálta a jogászkodást és ezt az egész tantárgyat, aminek pedig ideális esetben élete fő részének, szakmájának kellett volna lennie. Talán ezért is csatlakozott olyan gyakran a mulatozókhoz. Így felejtsen?

Bár élete azért nem volt oly nagyon bánatos. Apjának persze hamar gyanús lett a dolog, de egy kisebb botrány csak a következő nyáron, 1897-ben tört ki. Amikor is a debreceni joghallgató Endre hazatérve otthon bizony kezébe sem vette a tankönyveket, hanem csak irodalmat, meg filozófusokat olvasott. No és verseket irogatott. Lőrinc uramnak előbb elkerekedett a szeme, aztán felemelte a hangját. Talán elfelejtette, hogy vékonycsontú fia is az ő vére, makacs, mint az öszvér…? Hát még, amikor kiderült, hogy kedves fia vizsgákat halasztott Debrecenben és híre jött egynémely gigantikus mulatozásának is…

Endre akkortájt – így írják le barátai, ismerősei, és ilyennek látjuk a fennmaradt kezdetleges fekete-fehér fotókon is – bizonyos szempontok szerint azért csinos fiatalember lehetett. A bőre kreol, kissé cigányos, a szeme sötét és a szintén sötét haját már akkor is egy tekintélyes méretű tinccsel a homlokába fésülve viselte. Hogy izzószemű nemzeti jós lesz belőle, afféle vátesz, azt persze akkor még senki sem sejthette. De versei már rendre megjelentek a vidéki irodalmi lapokban – volt is ezeknek vagy kétszáz olvasójuk! – apját természetesen ez is haragra gerjesztette.

A következő egy-két év meglehetősen viharos volt. Hol temesvári bírósági aktamásoló, hol egy fél évig budapesti joghallgató, hol meg beteg volt Endre. Hiába keresett is valami pénzt korrepetálással, ha azt mind elmulatta. Ha meg otthonról küldtek neki a beiratkozás költségeire, azt is elvesztegette és nem mert hazaírni, hogy küldjenek neki még egyszer. Aztán persze félbehagyta a tanulmányait, elment Zilahra, ahol nem is olyan régen diákoskodott, és írnok lett ismét, ezúttal egy ügyvédi irodában.

Húsz éves volt, az otthoni frontot anyja tartotta helyette – az „Édes” tigrisként szállt szembe a „zsarnoki” apával, ha fiairól volt szó. Különben pedig 1898 nyarán, amit ismét otthon töltött, Endre végre elhatározta, hogy pokolba a jogászkodással, ha el is kell végeznie az egyetemet, ő bizony költő lesz! Már azt is eltervezte, hogy verseit kiadja egy kötetben. Mert már volt annyi, köztük jó néhány meg is jelent itt-ott. Hát persze, hogy egy másik „karrier” lebegett a szeme előtt. Otthoni támogatásra aligha számíthatott – Lőrinc úr nem szerette, ha valaki akadályozta a terveit!

Sokat írhatnánk a költészetéről is, illetve ennek ekkori, kezdődő szakaszáról. Megtették ezt helyettünk mások. Endre írt novellákat is, tehát fiatalon egyszerre művelte a prózát a poézissel. Néha úgy érezte, megírta a magyar költészet első dekadens versét, máskor meg habozott, hogy realista maradjon-e? Csak egy dolog nem zavarta: hogy egyelőre még nem találta meg a maga hangját. Még úgy írt, mint Arany, még nagyon is Reviczkyre hasonlítottak ezek az első versek. Aztán lényegében hamar eldöntötte, hogy nincs izgalmasabb a valóságnál. „Élet kell, élet, valóság!” – írta és mondta hamarosan. Az újságírás felé is ez vitte el.