Gabrielle Dawn

Ella öröksége

A szerző magánkiadása

Bérkiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

A konverzió készítője:
Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2015

ISBN 978-615-5210-70-9

– Adja vissza az útlevelemet! Hova tette? Adja vissza! Kérem! Szükségem van rá. Adja vissza az útlevelemet, kééérem… – hallatszott a panaszos hang az éjszakában, majd egy nagy puffanás.

Ella felébredt. Fülelt. Csönd volt. Kicsit forgatta a gondolatot, álmodott volna? Az óra világító számlapjára nézett. Egy óra. Még egy puffanás hallatszott, mintha valami nagy szekrény ledőlt volna.

Ez nem álom volt. Valami feldőlt, és valaki könyörgött egy útlevélért. Vajon honnan jött a zaj? Felkelt, odalépett az ablakhoz, kilesett a keskeny résen a két sötétítő függöny találkozásánál. A házak által körülölelt tér üres volt, az őrlámpák éles fénye szinte nappali világosságot teremtett rajta. Semmi sem mozdult.

Nem is jöhetett kintről, gondolta. Valamelyik szomszédtól esetleg. Elhúzta a függönyt, és kihajolt. A második emeleten lakott. Lefele kémlelt. Az ablakok teljesen sötétek voltak, még tévé villogását sem lehetett látni. Furcsa, gondolta. Még jobban kihajolt, hogy felmérhesse a terepet.

Itt teljes a nyugalom, állapította meg. A szemközti házban a kései óra ellenére még fény látszott néhány ablakban, de az ő házában semmi. Nahát, borzongott meg hirtelen a lány, és ellépett az ablaktól.

Ez a nap leggonoszabb órája. Visszabújt gyorsan az ágyba. A két függönyszárny között most szélesebb sávban vetődött be a fény a takarójára.

Mintha nyikorgott volna valami. Újra kiugrott az ágyból, szétrántotta a függönyt, amennyire gyorsan tudta, kinyitotta az ablakot, és kihajolt. Semmi mozgást nem látott. Mégis úgy tűnt, mintha egy árnyék suhant volna el a ház sarkánál. Egy érzés volt talán, semmi több, éppen csak egy kis suhanás.

Átrohant a lakáson, keresztül a nappalin, hátha a ház másik oldalán kinézve meglátja, ki az, de ott is üres volt az utca. Kihajolt, amennyire mert. Láthatta a ház elejét, ami a sötét utcára nézett. Itt nem voltak őrlámpák, amelyek nappali fényt biztosítottak volna, mint a másik oldalon. Viszont a kapu felett egy mozgásérzékelős lámpa volt, ami most égett.

Valaminek lennie kellett, vagy valakinek, ha ez ég, gondolta. Hirtelen úgy látta, mintha a ház nagy kapuja lassan csukódna. Az őrlámpa kialudt. Hiába nézelődött tovább, nem látott semmi mozgást. A nappal forgalmas út most kihalt volt. Messziről idefénylettek a kereszteződéstől a jelzőlámpák fényei.

Csend volt. Halálos csend.

A földszinti lakásban lecsapódott a padlóba épített csapóajtó. A fekete férfi ráigazította a kopott szőnyeget, majd fáradtan lerogyott a kényelmes, öreg karosszékbe. Elkeseredett ábrázattal nézett maga elé. A fiú elment. Nem tudta itt tartani. Nem is futhatott utána, és minek is menne.

Felállt, és dühösen a falra csapott. A fenébe. Eggyel kevesebb. Súlyos ezreket húzott ki a zsebéből ez a kölyök. A fenébe…

Csak remélte, hogy senki sem ébredt fel a csapkodásra. Sóhajtott. Mindegy már, jobb, ha lefekszik. Ha elment, hát elment.

Hirtelen az ébresztőóra éles vijjogása törte meg a csendet. A lány ijedten ugrott fel. Azt gondolta, nem is aludt, hiszen hallgatózott egész éjjel. Elhúzta a függönyöket, és kinézett.

A reggeli napfény bevilágította a tér felét. A szokásos békés látvány fogadta: a korábban indulók sietnek valahova, amott a szomszéd házban lakó öregasszony, Klára csoszog újságért, szájában cigaretta lóg.

Minden éppen olyan, mint más reggeleken, sóhajtott. Lehet, hogy álmodtam az egészet. Néha vannak furcsa álmok. Időnként voltak visszatérő álmai. Ijesztőek, hogy áll egy tengerparton egy magas szikla tetejéről néz le, és szédül, mintha zuhanna. Nem tud elfutni, nem mozdul a lába. Csak várja a végzetet. Vagy egy férfi arca, egy ismeretlen fekete, aranykeretes szemüveget viselő férfié, aki vigyorog rá, a szájában aranyfog villan. Gyomrában nyomást érzett ilyenkor, mintha elsüllyedne, vagy elájulna. Aztán felébredt.

Most egyik rémálom sem jött elő. Ez egy újabb lenne? Útleveles álom? Megcsóválta a fejét. Fáradtan vánszorgott a fürdőszobába.

Így ni, simította le a szoknyáját kicsivel később a tükör előtt. Semmi kirívó, a sötét karikákat is eltüntette a kávé és egy kis púder. Hja. Az áthallgatózott éjszakáktól gyorsabban öregszik az ember lánya.

Ella filigrán csinos lány volt. Aranybarna szemeit sűrű fekete szempilla árnyékolta, hosszú barna haját a tarkóján összefogva hordta.

A tükörképe szemébe nézett. Azért kicsit utánanézünk ennek az útleveles sírásnak. Rendes lány nem álmodik ilyeneket. Itt történt valami az éjjel.

A ház, egy régi lakópark része volt, öt ház fogott közre egy kis teret. Csaknem száz éve épültek, amikor még istállót is építeni kellett a lovaknak. Mára az istálló helyes, fedett garázzsá változott. A lakásokat is modernizálták, de az épület eredeti arculata nem változott kívülről, és a keskeny falépcsők, a cselédbejárat hátul szintén megmaradt.

Ella egy fél évvel ezelőtt örökölte ezt a kis lakást. A nagybátyja, Iván, aki egy különc, morgós öregember volt, sok szerteágazó rokonsága közül Ellát jelölte meg örököséül.

Ella ritkán látta az öregurat, aki zárkózott volt, és nem vágyott a lány társaságára. Ezért nagyon meglepte, amikor kézbe vette a Kovács és Kovács ügyvédi iroda vastag, barna borítékját, amiben az örökségről tájékoztatták. Sajnálta az öreget, de nem nagyon ismerte.

Ella nem is értette igazán miért őt választotta a bácsi. A szülei, a család régen állítólag tartották vele a kapcsolatot, és Ellát kicsi lányként még szerette, és kis barátnőjének hívta, kényeztette. Aztán eltűnt, elutazott, és sokáig senki nem hallott róla semmit. Jöttek szóbeszédek, hogy meggazdagodott, sőt milliomos lett, de nem hitték igazán. Csak amolyan messziről jött mendemondák voltak.

Aztán megöregedve visszatért a szülővárosába. Ellában élt egy gondolat, mintha mégis meglátogatta volna az öreget egyszer, de végül azt gondolta, bizonyára álmodta.

Vissza az időben

Erősen havazott. Ella örült, hogy a nagybátyja meghívta magához. Kis kocsijával lassan araszolt a forgalomban. Nem nagyváros, de az egyik feléből a másikba átautózni kész katasztrófa a csúcsforgalomban, gondolta. Nagyon készült a találkozásra. Elgondolkodva pillantott a kis ajándékra, és becsomagolt süteményre a mellette lévő ülésen. Talán örülni fog neki az öreg.

A havazás egyre sűrűbb lett. A hópelyhek összeragadtak, s mint kisebb hógolyók puffantak az autóján. A délutáni csúcsforgalomban állt. Lassan csavargatta a fűtésgombot, próbálta a lábára fújatni a meleg levegőt. Néha kicsit előrébb gurult. Néha sóhajtott. Micsoda pazarlás elfüstölni az araszolgatásban az üzemanyagot. Talán ha mindig leállítanám? Akkor kevesebbet enne ez a kiskocsi? És lefagyna a lábam biztosan, mert fűtés sem lenne. Persze az üzemanyag piszok drága.

Most hogy a morcos öreg elhívta, igazi örömöt érzett. Próbálkozott már többször is kapcsolatba lépni vele, de eddig nem sikerült. Most viszont hirtelen megtört a jég. Meghívást kapott.

Ezután másképpen lesz. Régebben jól kijöttünk, próbált a gyerekkori emlékeiből felidézni valamit, de csak a szülei által mesélt újraképzelt képek jöttek elő. Néha az ember hajlamos azt gondolni, az emlékei igazak, pedig csak valaki mesélte, ő meg elhitte. Érdekes.

Valójában semmire sem emlékszik a nagybátyjából… Azért még lehet jó kapcsolat, bár most, itt a kocsiban ülve hirtelen nevetségesnek érezte, hogy ennyire tolakodott. Hiszen nem is igazi nagybácsi, csak a nagybácsi testvére vagy ilyesmi. Annyira régen elment, vagy húsz éve már. Ahogy mesélték neki, valami haláleset volt. Iván szerelme halt meg. Aztán ő is eltűnt. Sóhajtott, és megint előrébb gurult egy kicsit. Ez az ajándék is nevetséges, gondolta hirtelen. Ez a süti meg, nem is biztos, hogy szereti. Lehet, hogy diétázik vagy valami.

Hirtelen olyan reménytelennek érezte az egészet. Jobb lett volna otthon maradni a meleg szobában. Inni egy meleg kakaót. Esetleg nézni valamit a tévében. Most meg itt nyomakodik a dugóban. Már nincs visszaút.

Iván, a nagybátyja egy szép lakóparkban lakott, nem messze a városközponttól. Szép fakorlátos lépcsőházban kellett felmennie, Ella nem is látott még ehhez hasonlót. Micsoda előkelő ház, gondolta, és gondolatban összehasonlította az albérlete kopott lépcsőházával, ahol fejmagasságban hiányoztak a sarkok minden lépcsőfordulónál, mert a negyediken lakó fiú karatézni tanult, és a barátnőinek ott mutatta be, milyen magasra tud rúgni. Ez a lépcsőház rendes volt, a fal sem hiányzott a sarkokon.

Az ajtó előtt megállt egy kicsit, majd mély levegőt vett és becsöngetett. Iván kis idő múlva, amikorra Ella már azt gondolta, nincs is itthon, végre beengedte a lányt.

Az előszobában sötét volt, csak a szobából szűrődött ki egy kis fény. Ella mosolyogva köszönt, és megölelte az öreget, aki ezt mozdulatlanul tűrte, és nem viszonozta az ölelést, csak esetlenül megveregette a lány hátát. Kicsit eltolta magától, és szemügyre vette. Majd elmosolyodott, és bólintott magának, mint aki éppen azt kapta, amire számított. Kézen fogta, és bevezette Ellát a szobába.

A szobában volt még valaki…

Ella másnap fejfájással ébredt. A szokásától eltérően sokáig aludt. Szerencsére szombat van, dolgoznia nem kell ma.

Lustán pakolgatott a kis albérletében. Megigazította a kis tükröt, a legutóbb szerzett nap formájú díszt a fürdőszoba melletti falon. Kedvtelve nézegette, ahogy mint egy igazi fénylő mini nap ragyog.

Tekintete a tükör alatt elhelyezett kis asztalra tévedt. Levelek, számlák hevertek kis rendetlenségben. Ella rendezgetni kezdte őket. Ez a banktól, ez egy reklám, mormogott. Mennyi szemét. Papírpazarlás. Pizza reklám... és egy elutasító lap a nagybátyjától. Sóhajtott, és azt is a szemétbe dobandó kupac tetejére tette. Iván nem akar vele találkozni, hiába próbálkozik már sokadszor. Azt hiszem, nem próbálom többet, gondolta, és a papírhalmot a szemétbe dobta.

Iván magában mosolyogva kortyolgatta reggeli teáját. Jól sikerült az este, a lány eljött. Néha felmerült benne, amíg vártak rá, hogy nem jön. Olyan sokszor visszautasította. De hiába, nem engedhette meg, hogy közelebb jöjjön. Pedig talán nem lett volna rossz.

Milyen szimpatikus, kedves kis nő lett ez az Ella. Az ő kis barátnője, micsoda kis cukorfalat volt. Elmosolyodott az emlékeken. Az este jól ment minden, afrikai barátja, Leon jól végezte a dolgát. Még neki sem mondta el a teljes igazságot. Jobb óvatosnak lenni. Gratulált magának. Nagyon jó kis terv. A lány okos. Mindent ki fog találni, az útmutató meg… Nos, azt is megkapta. Iván egy ideje érezte, hogy figyelik. Meg kellett tennie az intézkedéseket.

Egy üzenetet hagyott a lánynak. Remélte, hogy megtalálja majd. Útmutatást, igazából csak egy nyilat a helyes irányba, hogy mit kell tennie. Kedve lett volna hangosan nevetni örömében, amiért ilyen jól kifundálta a dolgot. Büszke volt az eszére, és a ravaszságára is mindig.

Napjainkban

Ella végre elindult, a hátsó ajtón lépett ki, remélve, bepillanthat a szomszédok lakásába.

Közvetlenül alatta egy nő élt a kisfiával. Valentina. A konyhájuk előtt elhaladva belesett az ablakon, de csak egy halom mosatlan edényt látott, félbehagyott reggelit. Biztosan az iskolába rohantak, fintorgott a szétdobált dolgok láttán.

Amit az éjjel hallott, az éppen férfihang volt. Innen aligha jöhetett. Egy pillanatra elképzelte a hippi kinézetű, vörös hajú szomszédját, amint egy hihetetlen fekete bőrruhában, pisztollyal a kezében fenyeget valakit, de a kép mindig valahogy visszájára fordult, Valentina volt, aki inkább könyörgött volna ilyen esetben.

Badarság rázta meg a fejét Ella. Valentina lakása előtt átlépkedett az ott tárolt játékokon, egy pár cipőn és párnákon. Valentina ajtószomszédjai egy fiatal család volt, kisgyerekkel szintén. Most náluk is csönd volt. A redőny leeresztve, Ella nem látott be. Sóhajtott, és tovább indult. Amúgy sem valószínű, gondolta.

A földszinten az ő lakása alatt két szinttel egy fekete férfi élt egyedül. Az ő konyhaajtaja már a járdára nyílt, mint hátsó kijárat, saját kis udvara is lehetett volna. Ha akar. A legtöbb lakásnál kivittek asztalt és székeket, vagy padot, a földszinti szerencsések kertet is építhettek, virágokat ültettek. A terasz rá eső része üres volt, egy műanyag vödör állt csak az ajtó mellett. Ella sokszor látta, ahogy a nyitott ajtajában áll karba tett kézzel. Magas volt, és nagyon fekete. Egyenesen állt mozdulatlanul, kihúzott derékkal. Ella meg volt győződve róla, hogy nem is pislog. Sőt, mindig azt gondolta, olyan, mint egy Zulu harcos, ha a piros melegítőt nem nézi.

Igaz, még Zulu harcost nem látott, de egészen ilyennek képzelte. Akárhányszor közeledett, a fickó felé sem nézve befordult a konyhájába, becsukta az ajtaját, és hallani lehetett, ahogy ráfordítja a kulcsot. Na, ez a szomszéd már gyanúsabb, gondolta a lány, ahogy a fekete ajtaja elé ért.

Valentinától nem jöhetett férfihangon könyörgés. Ez az egyetlen lakás, amiből még hozzá felhallatszik a zaj. Ennél sem volt semmi mozgás. A fekete nem állt az ajtóban, bár minek is állt volna oda már korán reggel? Sajnos a lakásba meg nem lehetett belátni, az ablakok színes takarókkal voltak belülről befedve, kizárva, hogy be- vagy kiszivárogjon valami kíváncsi tekintet. A szélen látszott csak a párkányon hagyott dobozos hangyairtószer, de a lakás belsejéből, Ella sajnálatára, nem látszott semmi.

A Zuluval szemben, a lépcsőház másik oldalán lévő lakásban egy zenész élt, aki mindig éjszaka dolgozott. Ennek következményeként nappal aludt, vagy a teraszán heverészett. Mellette mindig tele hamutartó és pár doboz sör.

Sápadt beteges alak volt, Ella nem sokszor beszélt vele. Most ő sem mutatkozott. Talán alszik még, gondolta Ella. Az ő ablakán be lehetett látni a konyhába, ahol nem pakoltak el, néhány koszos pohár és tányér látszott az asztalon. A lány lemondóan sóhajtott. Semmi. Kár. Na, majd délután.

Az iroda ahol dolgozott, egy utazási irodahálózat egyik láncszeme, a város sétálóutcájában volt. Egy helyiségből állt, paravánnal választottak le egy kis részt, ahova a dolgozók betehették a dolgaikat. A környéken csak kriptának becézték a helyet, a komor és sötét hangulata, és a gazdagon díszített kovácsoltvas rács miatt, ami az egész kirakatot és az ajtót is védte. Jellemzően a tulajdonosra, aki nem bízott az elektromos nyitószerkezetekben, az ajtót védő kovácsoltvas kaput lakatokkal kellett zárni. A nyitás általában Ella feladata volt.

Mindjárt sikerül, mormogta most is, miközben derekasan küzdött a makacskodó lakattal.

– Ah ez a huszonegyedik század! És még kettő lakat vissza van… Ó hogy az a…

Meghallotta, hogy a szemben lévő cipész, Levi átkiált neki:

– Hello Ella, segítsek?

A kedélyes, jó súlyban lévő férfi épp mosolyogva pötyögte be a saját boltjánál a riasztó kódját, amivel a súlyos vasredőnye kinyitását is elindította, egyetlen gombnyomással...

– Áh, hello Levi! Nem kell, köszi, már győztem – mondta Ella, és rántott még egy nagyot az utolsó lakaton.

– Biztos? – kérdezte a férfi, és indult is, hogy segítsen, de addigra szerencsére sikerült Ellának kinyitni az összes zárat.

– Igazán lecserélhetnétek már ezt a kripta dizájnt – mondta vigyorogva a férfi.

Ella csak vállat vont, miközben rámosolygott, és belépett az irodába.

– Kripta – mondta ki hangosan. Hát a szag is hasonlít, fintorgott.

Volt itt riasztó, külső szemeknek láthatatlanul, és kamera vigyázott mindenre.

Ella gyorsan be is ütötte a kódot, mielőtt beindult volna a sziréna. Pár perc múlva befutottak a kolléganői, Éva és Andrea is.

– Persze a főnöknő megint az utolsó – állapította meg Éva.

Ella rámosolygott:

– Nem baj.

Éva a város szélén lakott a szüleivel. Együtt jártak Ellával tornázni minden szerdán, és néha moziba, vagy vásárolni. Majdnem egyszerre kerültek a céghez, jól kijöttek egymással.

– Ez a nyomorult… – hallották meg Andrea hangját.

A lány az egyenruhája zakóját huzigálta.

– Mi a baj? – kérdezte Éva.

Andrea igazi szépség volt. Hatalmas sötétkék szemeivel elbűvölte azt, akivel éppen beszélgetett. Hosszú mézszőke haját kibontva viselte. Ha nevetett vagy elmosolyodott, szájában, mint gyöngysor fehérlett hibátlan fogsora. Most nem mosolygott.

– Ki volt az a béna, aki ezt a blézert tervezte?

Ella és Éva egymásra néztek, és elnevették magukat.

– Minek hordod? Húzd csak a blúzt, az elmegy.

– Az? – nézett a másik kettőre Andrea, és elhúzta a száját. – Kösz nem.

Majd még egyforma blúzban fogok ülni ezekkel, gondolta, és tovább rángatta a kabátka alját. A másik kettő csak nézte.

Andrea eléggé kilógott közülük, mindig ki akart tűnni, most is újított, az egyenruha zakója alatt nem viselt semmit. A mélyen kivágott zakó, amit eredetileg a blúz felé terveztek, csinosan állt rajta, miután egy tűvel hátul összetűzte, és elöl ráfeszült formás alakjára.

– Egész jól néz ki így – mondta neki Ella.

Andrea karcsú lány volt. Igazi baba. Azt beszélték róla, szépségkirálynő is lehetett volna, csak nem volt hozzá meg a magassága. Rossz nyelvek szerint éppen ő beszélte magáról. De éppenséggel lehetett is.

Meg kell hagyni, igazi szép nő, gondolta Ella. Csak a munka nem izgatja. Minek jelentkezett akkor ide? És nem egy butikba? Az jobban illene hozzá.

Csak pár hónapja dolgozott a cégnél, de azóta, érdekes módon, megugrott az iroda forgalma. Andrea ismerősei, főleg férfiak, jöttek, és mindent itt intéztek, amit csak lehetett, hogy addig is, míg ez tart, Andreát hódíthassák. A főnöknő örült ennek. Andrea hódolói közé is lehetett volna sorolni, nő létére. Csak éppen, ha ránézett, nem a lány szépségét látta, hanem valószínűleg a kimutatások magas eredményei villogtak a szeme előtt.

Végre ő is befutott, a megszokotthoz képest egész korán, még pár perccel nyitás előtt.

– Hello lányok! – kiáltotta harsányan. – Most találkoztam a Báróval – mondta, miközben a táskáját Ella asztalára dobta, éppen a nyitott dosszié tetejére. – Délelőtt majd benéz. Szüksége lesz….

Éva elvette Ella elől a főnöknő táskáját, és bevitte a paraván mögé. Ella rámosolygott.

– Köszi – suttogta. Éva kacsintott.

– Kis értekezlet! – kiáltott Róza. – Még van nyitásig öt perc! – a lányok szinte egyszerre sóhajtottak fel. – Lányok több lelkesedést! – Róza csak mondta a magáét, és mindenki komoly képpel nézett rá.

Ella gondolatai elkalandoztak. Délután a másik bejáraton megyek be a házunkba… Talán látok ott valamit. Talán… De jó lenne még egy kávé. A főnöknőre nézett. Róza fáradtnak látszik, és milyen előnytelen ez az élénk rúzs. Valahogy szólni kellene neki… Igazán lehet, nekem is kellene rúzst használnom. Nem is olyan rossz ötlet.

– Ella! – figyelt fel hirtelen a nevére. – Figyeltél? A Báró…

– Ja igen.

Egy szóra sem emlékezett a főnöknő szövegéből. Mindegy. Tudta már az egészet, minden pénteken ugyanaz a tranzakció. A Báró jön. Valahova mindig utazik hétvégeken. Legtöbbször Londonba. Róza végre befejezte a beszédet.

– Főzök egy kávét – ajánlotta Ella, és választ sem várva befordult a paraván mögé, és feltette a vizet.

Közben Andrea kitárta az ajtót, a bolt kinyitott. Kicsit kiállt a bolt elé, szép arcát a nap felé fordította beszívta a reggeli friss levegőt. Meddig kell még ezt csinálnom, gondolta. Annyira unom. Majd sóhajtott egy mélyet, és bement az irodába. Rámosolygott Ellára. Kedves lány, gondolta kicsit lenézően. Persze a maga egyszerű módján.

Ella visszamosolygott. Nem igazán tudott eligazodni Andreán. Mintha a barátságát keresné, ha szólt hozzá, mesterkélten kedves volt. Valahogy túl kedves. Közben meg lenézi, sajnálkozó pillantásokkal méregeti. Könnyű neki, aki ilyen szép, gondolta Ella. Igaz mégsem tűnik valami elégedettnek.

A péntek volt mindig a legforgalmasabb nap a héten. Befutott a Báró is. Ő mindig Ellához ment, ki tudja miért, ragaszkodott hozzá, mint személyes ügyintézőhöz. Hatvan körüli férfi volt, mindig fehér öltönyben, és fodros fehér ingekben járt. Az ingek női blúznak is elmentek volna, de a Báró komoly férfi volt, minden mozdulatából az elegancia sugárzott. Senki sem merte volna a női blúz dolgot feltételezni. Igazából nem Báró volt a neve, de a megjelenése alapján rászolgált. Biztosan tudott róla, hiszen a környéken mindenki így emlegette, de valószínűleg nem érezte kényszerét, hogy reagáljon rá bármi módon.

Vannak ilyen férfiingek, vagyis voltak a múlt században vagy még sokkal azelőtt, gondolta Ella mindig, amikor meglátta a Bárót. Vállig érő fehér haját hullámcsattal tűzte el, és most is, mint mindig, ibolyaillat lengte körül. Kissé meghajolt a főnöknő felé, a másik két lányt figyelmen kívül hagyta, majd Ella asztala elé lépett. Ella rámosolygott:

– Miben segíthetek ma, uram? – tette fel a szokásos kérdést.

– Üdvözlöm kedvesem! – mondta a Báró.

Most tűnt csak fel a lánynak, a férfi nem viseli a megszokott sötét napszemüvegét. Talán nem is látta még anélkül. Mindig hordta, ha borús volt az idő, akkor is. Ella el is gondolkodott rajta néha, hogy mit láthat vajon? Talán valami fényérzékeny betegsége van, vagy ilyesmi. Most viszont nem volt rajta a szemüveg.

Milyen kék szeme van, bámult rá Ella. Valakire emlékeztette ez a szempár. Kire? Megártott az éjszakai kaland, rázta meg a fejét. Minden gyanús ma nekem.

A Báró távozott. Éva kérdően nézett Ellára.

– Miért bámultad úgy? Jól vagy?

– Jól. Sokan vannak ma.

– Mindjárt ebédidő – mondta neki Éva.

– Aha – mormogta Ella.

Éppen Andrea egyik rajongója lépett be. Andrea rögtön felélénkült.

– Oh, Róza kimehetnék ma előbb ebédelni? – fordult a főnöknő felé, olyan ellenállhatatlan mosollyal, hogy Róza bólintott.

– Persze, menj csak…

Mindent el tud érni a kis bűbájával, gondolta Ella kissé rosszkedvűen.

– Hozok egy kis csokit – súgta neki Andrea, ahogy lehajolt a táskájáért, amit a lábánál tartott, és neki is villantott egy cinkosnak szánt mosolyt.

– Mehetünk – mondta, és belekarolt a férfiba. – Ja és Maxi, a csoki, amit küldtél a múltkor, tudod, még meg sem köszöntem! Te annyira édes vagy. – A férfi olvadozva nézett a lányra. – A lányok megették majdnem az egészet, nem is hagytak nekem – hallották, ahogy kilépve az irodából Andrea bűvöli a férfit.

Éppen kiürült az iroda, Ella próbálta utolérni magát a papírmunkával, remélve, ebédig már nem is jön be senki. A főnöknő telefonon győzködött valakit egy találkozó fontosságáról, Éva a paraván mögött matatott valamivel, a gépek surrogtak halkan. Ahogy Ella felnézett a papírjaiból, meghökkent egy pillanatra. Alex állt előtte.

Alex jóképű srác volt, az, akire a rendes lányok azt mondják, az a veszélyes fajta. Mostanában szokott ő is ide az irodába. Talán őt is Andrea vonzotta ide, nem lehetett tudni. Szinte naponta bejött valamiért, csak pár szóért, árfolyamért. Ella azt gondolta, hogy Alex is Andrea hódolója, de valahogy mégis másmilyen volt, mint a többi, akiket Andrea az ujja köré csavart. Nem hívta szórakozni, és ajándékokat sem hozott neki. Sőt a többi lányról is tudomást vett.

Ella egy pillanatig csak bámult rá meghökkenten. Eddig nem is tűnt fel neki, milyen vállas, sportos a férfi, aki nevető szemekkel nézett most le rá.

– Hmm, hello, nem is hallottam, hogy bejöttél.

A férfi elvigyorodott:

– Nagyon elgondolkodtál! Merre jártál, édes Ellám? Talán a királyi bál foglalkoztat? Hercegnő! Engem hova írtál a táncrendbe?

Ella elpirult. Határozottan jóképű, gondolta, ahogy a férfi vidáman csillogó szürkés szemébe nézett.

– Bál? Királyi? Tánc? Mikor is? Azt hiszem, kihagyom. Elvesztettem a meghívómat, és az üvegcipőm sincs kifényesítve – találta meg végre a humorát Ella. – Ja, és ha Andreát keresed, éppen kiment ebédelni.

– Igazából most pénzt váltanék – mondta Alex –, azért jöttem. Különben láttam Andreát. Most sétált fel a tér felé egy fekete fickóval.

– Aha – mondta Ella, mint aki mindent ért.

Alex felvonta a szemöldökét.

– Aha – mondta ő is.

Ella a papírért nyúlt, ami Alex kezében volt. Ujjai hozzáértek a férfi kezéhez, mire az ránézett. Ella mélyen elpirult. Elhúzta a papírt, és gyorsan írni kezdte a szükséges adatokat. Mit gondolhat most rólam? Hogy akarok tőle valamit?

Alex szeme vidáman csillogott. Úgy néz ki, jól mulat rajtam, nézett fel rá Ella.

– Tessék! – rakta a férfi elé a papírokat. – Meg is van.

– Na, ez aztán gyors volt – mondta elismerően Alex. – Mindjárt ebédidő ugye? – A lány bólintott. – Jó, már megyek is – kacsintott Ellára Alex, mire a lány arca megint piros lett.

A férfi odaintett Rózának, és kiment.

Ezt Andrea, hogy tudja? Sohasem pirul el. Pedig milyen dolgokat mond, mint ez a csokoládé dolog is. Hogy tud ilyen lenni? Na, mindegy, sóhajtott, és felállt az asztaltól. Ebédidő végre. Behúzta a rácsot az ajtó előtt, és kitette az ebédidős táblát.

– Kimegyek egy kicsit, jó? – mondta a főnöknőnek.

Róza éppen befordult a paraván mögé, hogy ott állva, gyorsan megegye az otthonról hozott ebédjét.

– Hova mész? – kérdezte tele szájjal. – Miért nem eszel itt?

– Hááát nincs hova leülni – mondta Ella. – A dossziékon nagyon nem akarnék, vagy itt az ügyféltérben. Ha már süt a nap. Jobb kint. Amúgy meg ide mindenki belát. Ott a lukban meg állva egyek, mint a lovak? – majd az éppen falatozó főnöknőre nézett. – Izé, én csak… – de Róza, akinek sikerült végre lenyelnie a falatot felnevetett.

– Hát ez jó! Mint a lovak. Tudod, állva több fér.

– Kicsúszott a számon. Tudod, hogy nem úgy gondoltam…

– Áh, menj már – mondta Róza – értelek.

Ella végre elindult.

– Éva, jössz te is? Csak ide a parkba…

– Nem, most nem – mondta Éva. – El kell szaladnom időpontot kérni aa… Tudod, a fogorvos…

– Ah, igen, a fogorvos – ismételte utána Ella.

Milyen fogorvos? Gondolta, de nem mondta ki. Erre a napra már elég volt bakikból. Ez az Éva miben mesterkedhet?

– Jó, akkor egy óra múlva találkozunk! – fogta a táskáját és végre kisétált. Róza és Éva összenevettek.

Az utcán sok ember volt, ez volt a kisváros egyik legszebb utcája. A sétálóutca. A felső végén nagy, fehér kövekkel burkolt tér feküdt szobrokkal és csobogókkal. Itt állt a városháza díszes nagy épülete, és a színház. Az emberek szívesen mondogatták, hogy a városházán, főleg a közgyűlések idején, árulhatnának jegyet is, az előadás felér a színházival.

Az utca másik, az alsó végén kis park volt, középen szökőkúttal és hatalmas hársfákkal. Ez a hely volt Ella kedvence, ide sétált le most is. Útközben megvette az ebédjét, és a parkban leült egy eldugottabb padra, ahova a hatalmas fák ágai között besütött a nap. Mindjárt pár galamb is odasétált, Ella morzsákat dobált nekik.

– Micsoda kis telhetetlen jószágok vagytok – mondta, amikor látta a járda másikoldalán száradó kenyérhéjakat. – Itt ezért veszekedtek…

Az utolsó morzsát is lesöpörte, és hátradőlt. Szemét behunyta, és arcát a nap felé fordította.

Nem messze tőle egy másik padon, egy fa takarásában Alex ült. Éppen rálátott Ella padjára, anélkül, hogy a lány láthatta volna őt. Elgondolkodva nézte a karcsú alakot, ahogy kecsesen hátrahajtja a fejét.

Ella mintha megérezte volna, hogy nézik, körbenézett. Senkit nem látott, aki őt nézte volna. Mostanában gyakran előfordult vele.

– Üldözési mánia? – morogta, majd az órájára nézett, lassan felállt, és elindult visszafelé.

A déli nyitásra mindenki a helyén ült. Andrea Ella elé tette a doboz csokoládét, cinkosan hunyorítva hozzá.

– Kis életmentő csoki a pénteki naphoz. Maxi vette! – nevetett. A lányok vele nevettek.

Végre bezárták az ajtót, a lakatokat, és mindenki elindult haza. Ella elgondolkodva lépkedett. Most a lépcsőházon keresztül megyek majd be, körülnézek, hátha… Aztán leviszem a szemetet hátul, és megkerülöm a házat is… Mire minden részletet végiggondolt haza is ért.

A régi magas fakaput zöldre festették, és mindig szorult valahol, nehezen nyílt, ami miatt sokan gondolták, hogy zárva van. Most meglepően könnyen kinyílt. Úgy látszik, végre megcsinálták, gondolta Ella, és belépett a sötét lépcsőházba. Jellegzetes illat lengte be a teret, tisztítószer, kis pinceszag, és festék szaga. Egyedi otthon illat. Vagyis otthoni lépcsőház illat.

Ella a Zulu ajtaja elé settenkedett. Kívülről nem látszott semmi. A másik lakás, a sápadt férfi ajtaja felé is odanézett, de ott sem látott semmi érdekeset.

Végül is mit vártam? Tényleg? Felszaladt a lépcsőn. A középső szinten már meg sem állt. Végre itthon, sóhajtott, ahogy a lakásába lépett. Gyorsan átöltözött, majd fogta a szemetes zsákot, és elindult vele lefelé. Szemetet levinni a legjobb kémkedési módszer. Az ember csak ballag a zsákkal a kezében, és nézelődik. Az elsőn nyitva volt az alatta lakó ajtaja, Valentina kisfia kint ült a kis teraszon, a padlón, éppen valami bonyolult szerkezetet épített LEGO-ból.

– Szia, Rudi! – köszönt rá Ella, és megborzolta a kisfiú vörös haját, ahogy ellépett mellette.

A földszinten a sápadt zenész egy nyugágyban feküdt a kis udvaron, az ajtaja mellett. Mellette egy doboz sör és újság. Odabólintott Ellának, majd becsukta a szemét.

A Zulu ajtaja is nyitva állt, de a harcos nem mutatkozott. Ella belesett. Meglepetésére, egy kövér fekete asszonyságot látott főzni a szegényesen berendezett konyhában. Fején színes turbánt viselt, és a ruhája is színes kartonruha volt, amilyet nem mindennap látni, legfeljebb az Afrikáról készült filmekben.

– Hello! – köszönt oda kedves mosoly kíséretében Ella, amikor az asszonyság ránézett. A nő nem válaszolt, csak egy félénk mosolyt küldött Ella felé.

Az előszobából a Zulu lépett a konyhába.

– Hello! – mondta mérgesen. – Mit akar?

– Ööö… semmit, én csak… – hebegett Ella, mire a férfi becsukta a lány orra előtt az ajtót.

– Na, ez aztán udvarias – mérgesedett meg a lány.

Érezte, hogy lángol az arca. Elfordult, és a szeméttárolók felé vette az irányt. Furdalta az oldalát a kíváncsiság, de visszafelé már csak csukott ajtót látott a Zulu harcosnál.

Ilonka, Ella ajtószomszédja a kis teraszukon üldögélt, amikor kicsivel később Ella kávéval a kezében kilépett a konyhája ajtaján.

– Szia, édesem! – mosolygott rá az asszony. – Gyere csak, ülj le ide. Fárasztó napod volt, ugye?

A lány válaszképpen csak fintorgott egyet a csészéje felett. Közben vigyázva, hogy ki ne öntse a kávéját, letelepedett.

– És te hogy vagy? Milyen napod volt? – kérdezett vissza.

– Remek nap volt! – mondta az idős hölgy. – Itt volt a kis unokám, tudod az Imi, hát éppen vezetni tanul, aztán itt rakták ki, amikor végzett. Most ment el az imént. Nem láttad?

– Nem – rázta meg a fejét Ella.

– Jól is jött, hogy jött – folytatta Ilonka –, mert át akartam vinni a virágaimat oda, arra a napos sarokra – mutatott a terasz másik felére. – Na, igen és ő, Imi legalább átvitte helyettem.

– Nagyon helyes – mondta Ella. – De segítek, ha kell, nem kell Imire várnod. Csak szólj!

– Ah, te csak ne cipekedj, arra vannak a fiúk – nevetett az asszony.

Ella megszemlélte az új virágokat. Kettő jó méretes, majd méteres, színes kerámiacserép állt a sarokban a napon. A virágtartók nagyon szépek, élénk színűek és különlegesek voltak, de a virágok kissé nyamvadtnak látszottak.

– Szépek.

Ilonka Ellára nézett hitetlenkedve.

– Már hogy a kaspók – mondta gyorsan Ella. – Milyen szép minták vannak rajta! Még sohasem láttam hasonlót. A virágaid is, izé, szépek… lesznek… Most sem rossz annyira.

– Ah, ez semmi. Majd meglátod, milyen szépek lesznek ezek a növények, hogy a napra kerültek, és nem a cserepeket fogod csodálni, hanem a virágokat. És az illatuk is csodás lesz.

– Eddig hol voltak? Nem emlékszem rá – nézett körbe Ella.

– Már nagyon régóta megvannak – mondta Ilonka. – Bent voltak a lakásban.

– Ekkora kaspók? – csodálkozott Ella. – De hát hol?

– Ugye? Hát én mondtam, hogy igazán nem lehet ennyi és ekkora cserepet bent tartani. És butaság is ilyen tanácsot adni, hiszen a levendula kinti virág! Nézd meg, mennyire megviselte őket a benti élet – mintha gyerekekről beszélt volna.

– Hát a virágokhoz nem is ért nálad jobban senki, akit ismerek – mondta Ella.

– Ki adott neked virá… akarom mondani tanácsot?