Vezekényi György

Vonaton

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2015

ISBN 978-963-387-166-9

Tartalom

Bevezetés helyett

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

7. fejezet

8. fejezet

Nemesi sors

Posztumusz kérdések

Bevezetés helyett

Egy végtelen hosszú útvonalon suhanó vonat zárt hálófülkéjében ültünk. Ez volt a cellánk és a szabadságunk is egyben. Bármikor kiszabadulhattunk volna, igaz egy rohanó vonatból kiugorni csak akkor érdemes, ha biztos vagy abban, hogy komolyabb sérülés nélkül megúszod, vagy szörnyethalsz. Mert a kettő közötti lehetőség a legrosszabb.

1.

Az én világom már lezárult, ezt láttam odakint az elsuhanó városokban és tájban. Egy globálisan hanyatló kultúrát feledő korba születtem, amely nyilvánvalóan egy új barbárkorszak kezdetét is jelenti. S bár civilizációnk haldoklását számtalan tény bizonyítja, mégis hezitálok olykor, hogy talán egy más minőségben folytatódni fog az emberi civilizáció. De én ezt már nem érem meg, mert nem akarom. Nem gyávaságból. Pusztán azért, mert ami jön, az nem az én közegem lesz. Legyen az barbarizmus, vagy bármi más, de az emberi faj soha nem fog rádöbbeni arra, hogy maga alatt vágja a fát. Ugyanis három uralkodó faj él ezen a bolygón: az emberek, az emberek tudata és a mikroorganizmusok. Természetesen az emberek jórészt ellenségként gondolnak a mikroorganizmusokra. Nem csak azért, mert valójában tőlük függ az életük, legyőzhetetlenek, hanem azért is, mert mind etikában, mind pedig tudásban mindig az ember előtt járnak, méghozzá jókora léptekkel.

A mikroorganizmusok etikája abban nyilvánul meg, hogy egy adott, túlnépesedett populációt csak az optimális létszámig pusztítanak el, hozzájárulva ezzel a természet egyensúlyának fenntartásához, s ez bizony kínos tükör az ember számára, már csak azért is, mert még most is szimbiózisban élünk a mikroorganizmusokkal, ám a vegyszerek, a kemikáliák ellenünk fordították őket. A mikroorganizmusok azzal is bosszantják az embereket, hogy egyértelmű bizonyítékot szolgáltatnak a reinkarnációra, azaz a lét – élet – lét végtelen láncolatára, viszont nem adnak rá magyarázatot. A fizikusok pedig attól őrülhetnek meg, hogy a mikroorganizmusok olyan hártyavékony, de roppant ellenálló szövettel védik RNS-vagy DNS–üket, ami messze felülmúlja minden NASA mérnök tudományát. Miért? Mert az ember bár nem egyetlen közeghez kötött speciális lény, tudatilag individuálisan specifikus, és csak így képes fejlődni. A mikroorganizmusok azonban minden eszköz nélkül tudnak alkalmazkodni bármilyen körülményhez, ugyanakkor egyfajta rugalmas fajtudással rendelkeznek, amely folyamatosan fejlődik, változik. Igen, fejlődik és változik, és egyre inkább az ember ellen fordul ez a változás. Minden ember zsigereiben érzi ezt a tényt, az aggódó anyáktól a haldoklók szeretteiig. Az orvosok pedig az emberek szemében azok a közkatonák, akikről azt hiszik, fel tudják őket vértezni a mikroorganizmusok ellen.

A harmadik ellenfele az embernek a saját tudata. Nem csak azért, mert gyakorta kontrolálhatatlanul működik, mint például a pszichoszomatikus betegségeknél, hanem azért is, mivel az ember a tudatával elszigetelődik a környezetétől. Igen, mindenki más és más. Ugyanakkor mindenki mást és mást akar. A tudatunk ezen tulajdonsága okozza a jóhiszemű pletykáktól a háborúkig az emberiség történelmének nem éppen dicsőséges útját. És persze az ember nem tud szembenézni azzal, hogy tudatunkat felülmúlja a bennünk lakó ösztönünk.

Az ösztön két dolgot akar: élni és túlélni, tehát élelmet és ivóvizet szerezni, és biztos, jól védhető búvóhelyet találni. És ha mi bemegyünk egy áruházba, az ösztönnek minden kell, mert minél több van, annál nagyobb a túlélés esélye. Ezért veszünk minden alkalommal egy halom fölösleges dolgot is, vagy csak többet a kelleténél. Így épül a fogyasztói társadalom az ösztönre. Az ösztön vesz fel hiteleket és azzal építi és keríti körbe házainkat, ahova nem mindenkit engedünk be. Az ösztön irányítja a párkapcsolatokat is, méghozzá a mostban, a jelen pillanatban, a fajfenntartás lehetőségét szem előtt tartva. A tudat nem képes a jelenben gondolkozni, csak a múltban és a holnapokban, míg az ösztön csak a jelenre összpontosít, mivel az ösztön sokkal régebbi „találmány”, mint a tudat. Valójában a különös ebben az, hogy még józan paraszti ésszel is kikövetkeztethető és tudható evidenciákról van itt szó, de az emberek nem szeretnek magától értetődő dolgokon gondolkodni. Talán mert mindig többre vágynak, előbbre és előbbre akarnak jutni. Csakhogy a nem kifejtett evidenciák egyre gyűlnek az emberiség háta mögött, akik előtt valójában még körvonalaiban sem megfogalmazott cél lebeg.

Így történt, hogy már életem korai szakaszában elszakadtam az emberi fajtól, először tudattalanul, később már egyre tudatosabban. Ez magyarázza gyermekkorom óta a magányra való hajlamomat, aztán később egész baráti társságaimnak fordítottam hátat, hogy magam lehessek. Mert mindig csalódást okoztak az emberek. Így ismerkedtem meg egyszer Kodegidorral. Éppen a 4-es villamoson zötykölődtem, amikor találkoztunk, úgy 1986 tájékán. Ő valamiféle próféta volt akkoriban, és egészen szórakoztató. Mindenestre erős kötelék alakult ki közöttünk, hiszen Kodegidor sok mindent megmutatott nekem az életről. Sokfelé jártunk együtt, s hol felbukkant, hol eltűnt, mintha érezte volna, hogy nekem erre szükségem van. Ennek aztán az lett a vége, hogy 10 éves ismeretség után írtam róla egy kisregényt, nem mintha bíztam volna abban, hogy az emberek megértik Kodegidort. Mindenesetre Kodegidor mintha megsértődött volna, évekig nem találkoztunk. Nekem azonban írnom kellett. Olyan volt ez számomra, mint másnak az ópium. Írni és tükröt tartani magam és az emberek felé. Sokkal később ismertem meg Ken Y. Veize barátomat, Angliában. Aztán így hárman, Kodegidor, Ken, meg én gondolkodtunk együtt. Mert a gondolkodás volt a lényeg, bárhol is voltunk, bármit is csináltunk, hiszen mindhárman úgy gondoltuk, hogy a gondolkozás a leglényegesebb számunkra. Így sok értékes gondolat született meg, amiket nekem kellett lejegyeznem. De a leglényegesebb, hogy valóban életre szóló barátság lett e triumvirátusból.

Ken Y. Veze, Kodegidor, meg én a vonaton

Kennel egy veszteglő vonaton ültünk, hogy

elkéshessünk valahonnan,

közben a faluvégi temetőt néztük odakint,

amely úgy süppedt bele az élők házsorainak sátortetejébe,

mint mi itt, az izzadságszagú tehetetlenségbe.

Azt hiszem, mondta Ken, hogy kár minden megismerés

és látvány, hiszen azok is megrogynak és elsüllyednek,

a szemétre való új dolgok özönében.

Lám, már nincs mibe kapaszkodnia az embernek, barátom,

mert ha mindent eldobható világot építünk,

az ember is ebbe nevelődik és csak addig lesz valaki,

míg identitását is újabbra és újabbra cseréli.

Én is arra gondoltam, feleltem Kennek,

hogy valóban egyre gyorsabban adunk-veszünk mindent,

miközben szemétdombok magasodnak, melyet az idő

összenyom, s úgy rétegződnek és süppednek el, mint a temetők,

ahol a régi holtak fölé hantolják az új, divatjamúlt holttesteket.

Ekkor szólalt meg Kodegidor, mondván, már 11 ezer éve hordják

biztos helyre a halottakat az emberek. Kicsit távol maguktól,

mert tudják, hogy istentelen halálbért fizetni egy parcelláért,

ami csak csupaszodó emlék. Én is megfizettem a múltért,

felelte Ken, pedig még élek, és fizetem az adókat is, amiért

egyre kevesebbet kapok cserébe.

S ekkor végre megindult velünk a vonat, visszafelé.