Nemere István

AZ ATOMBOMBA TITKAI

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2015

ISBN 978-963-387-359-5

Tartalom

Előszó helyett

1. Az atombomba előtti idők

2. Kémek mindenütt

3. Az új ellenfél: Amerika

4. Dolgoznak a kémek

5. Hirosima előtt és után

6. A Rosenberg-család színre lép

7. A játszma bonyolódik

8. Villamosszékek és végjátékok

Előszó helyett

Többről van itt szó, mint egyszerű kémkedésről. Teljes határozottsággal állíthatjuk, hogy soha a kémkedés történetében nem volt még ilyen nagy tétje annak, hogy egy emberekből álló lánc minden tagja – láncszeme – elvégzi-e a rábízott feladatot? Hogy eljuttatja-e az információkat a lánc végére? És az sem kétséges, hogy amikor ez megtörtént, akkor a legnagyobb értéket lopták el az emberiség egyik felétől, hogy azt a másik oldal aztán felhasználhassa, holott nem szolgált rá.

A szabad világ rendelkezett valamivel, amit a rab világ urai nem voltak képesek maguk elkészíteni. Ezért mindössze néhány ember segítségével szert tettek rá alattomos, aljas módon. A szabad világ ezzel elvesztett valamit, ami pedig a túlélését garantálta. Nem a kémeken múlott végül, hogy tettük nyomán nem vesztek oda száz és százmilliók, vagy akár bolygónk összes lakója. Akik szemek voltak ebben a rövid láncban, olyasmitől fosztották meg az emberiséget, amire pedig joga volt: a biztonságtól.

1. Az atombomba előtti idők

Az öregek általában szeretnek emlékezni azokra az időkre, amikor a világ számukra is érthető, használható, alakítható volt. Azok is, akik ezt nem teljesen fogják fel, visszasírják a régi kort, amelyben fiatalok és aktívak voltak, a körülöttük lévő világot pedig a sajátjuknak hitték.

Az a nemzedék – és ebből mára már csak nagyon kevesen maradtak –, amely még emlékszik az atombomba előtti időkre, mégsem érzékeli ezt a különbséget. Japánon kívül nem laktak emberek az utóbbi hatvan évben, akik közelről élték volna át az atomfegyver pusztítását. Illetve, voltak ilyenek az egykori Szovjetunióban is, de azokról semmit sem tudunk.

Az atombomba egy új korszakot hozott létre, amit nevezhetünk éppenséggel „atomkorszaknak” is. Az 1945 után élt tudatos, felnőtt nemzedékek már úgy élték le az életüket, hogy atombombától kellett félniük. Hogy ez a félelem tudatos volt-e, ott volt-e a mindennapok világában, gyakran vagy csak ritkán jutott eszükbe, esetleg tudatalattinkban foglalt el jelentős helyet – nem tudjuk. Mindenki másképpen élte át. Ám tény, hogy egy nagy fenyegetés árnyékában éltünk és élünk ma is.

Olyanok voltunk és talán vagyunk is, mint a trópusi sziget lakói, kik nemegyszer el-elnéznek a középen magasodó vulkán csúcsára. Füstöl-e, és ha igen, hogyan…? Mit jelent a világmédia, szaporodnak-e a konfliktusok, élesedik-e az ellentét néhány atomhatalom között? A szembenállásnak, a rettenetes fegyvernek és az azzal való folyamatos, (bár nem mindig kimondott) fenyegetésnek mindennapjait csak látszólag szoktuk meg. Mert úgy igazán megszokni ezt sohasem lehetett.

Talán csak későbbi nemzedékek tudósai derítik majd ki ezer, ma alig látható-tapasztalható jelből, milyen idegesek voltunk mi itt akkor. És most is ilyenek vagyunk. Mennyi félelem sűrűsödött össze, ülepedett le bennünk. Mennyi mindent tettünk volna egészen másképpen, ha nem ilyen korban kell élnünk…?

Ezért írtam fentebb, hogy az atomkorszak eljövetele előtt a világ biztonságosabbnak tűnt, sőt az is volt. Mert nem fordulhatott elő – még a legszörnyűbb, legkiterjedtebb „világ”-háború esetén sem –, hogy veszélybe kerüljön a bolygón élő összes ember. Ám amióta megvan ez a fegyver, azóta nem alhatunk nyugodtan. Senki sem bízhat semmiben, és jobb is, ha így tesz.

Résen kell lennünk.

Akik később lélegzetelállító perspektívákat tártak az emberiség elé, azok kezdetben nem nagyon hittek a sikerben. Mi több, még azzal se nagyon voltak tisztában, mit tartanak a kezükben. Minek a – legalább elméleti – lehetőségéhez jutottak el…?

A történet ezzel a bizonytalansággal, a kétkedéssel kezdődött.

Ám nem feladatunk itt az első atomkutatók tudományos válságáról és lelki gyötrelmeiről írni. Főleg azért, mert sejtésünk szerint az illetőknek akkoriban nem voltak ilyen érzéseik, állapotaik. Csak elindultak egy ösvényen, hogy megszerezzék a dicsőséget, vagyis a tudást. Nem maguknak akarták, hanem az emberiségnek. És mint mindig – a kés vagy a kerék feltalálása óta – azt is tudniuk kellett, hogy a találmányukat egyaránt lehet majd jóra és rosszra használni.

Annál is inkább, mert néhányan közülük nem is hitték el, milyen energiát lehetne az atomok hasadása révén nyerni. Lord Rutherford 1937-ben halt meg, amikor pedig az atomkutatás már nem járt gyerekcipőben – mégis meg volt győződve élete utolsó percéig, hogy az atomkutatással az emberiség soha nem jut semmire, az egésszel nincs is miért foglalkozni. És finoman szólva csak annyit tegyünk hozzá: ezzel a véleményével messze nem volt egyedül. A legtöbb akkori természettudós is egyetértett vele.

Persze, akik nem, azok belevetették magukat az atomkutatásba. Hogy nem lesz könnyű dolguk, azt persze tudták. Hiszen elég, ha csak arra gondolunk, hogy az atommagot bombázó részecskéket tízmillió voltosra kell „felgyorsítani”, vagyis akkora átütőenergiát kell kapnia ahhoz, hogy eltalálva egy atommagot azt kettéhasítsa. Igen ám, de hogyan találják el? Hiszen egy egész atomhoz képest az atommag mérete olyan, mint egy inggomb egy nagy tengeri hajóhoz viszonyítva!

Az atommagok különben néhány ezerszer nehezebbek az őket körülvevő elektronoknál. Ez az anyag és egyben energia kiteszi a világmindenség energiájának 99,98 százalékát. A fajsúlyuk hatalmas – egy atommagokkal megtöltött cseresznye nagyságú anyaghalmaz ötven millió tonnát nyomna!

Akik kutattak, és abban bíztak, hogy sikerül eltalálniuk az iszonyú sebességgel mozgó részecskék egyikét egy amúgy is nagy sebességgel mozgó rendszerben, rájöttek, hogy nem egy vagy két vagy száz, hanem sok millió „lövedékben” kell gondolkozniuk. Ám mivel az atommag maga is pozitív töltésű volt, mint az alfa-részecskék, vagyis a „lövedékek” – hát taszították egymást. Ez volt a húszas évek egyetlen eredménye. Már ha egyáltalán így nevezhetjük. Mégis, a tudományban lépésről lépésre kell haladni, és ezt tették a kutatók is.

Az 1930-as években felfedezték a neutronokat, vagyis a semleges elektromos töltésű részecskéket. Ezek a protonokkal együtt alkotják az atommagot. Attól kezdve a fizikusok egy része a neutronokkal kezdte bombázni az atommagot, mások maradtak az alfa-részecskéknél.

Folytak a kísérletek Rómában, Berlinben, Párizsban, Londonban és talán másutt is. A kutatók sorban mentek a Mengyelejev-féle táblázaton, elemet elem után választottak ki és bombáztak részecskékkel. Arra vártak, hogy melyik fele válik radioaktívvá, vagyis melyik bocsát ki magából sugarakat. A hidrogént neutronokkal bombázó olasz Fermi ért el sikereket, de Párizsban a Joliot-házaspár vagy Londonban Chadwick sem sokkal maradt le mögötte.

A sajátos atommag-bombázások során a legtöbb elem radioaktív izotóppá változott, vagyis a dolog működött. A vegyelemzések bebizonyították, hogy a maghasadás folyamatában az atomok a rendszerben sorban következő elem atomjaivá alakultak át!

Valaha erről is álmodtak az alkimisták. Hogy az egyik fémből a másikat (persze, aranyat) készíthetnének bármilyen folyamattal, bármilyen idegen erő alkalmazásával! A középkorban persze ez az „erő” csak valamiféle tisztátalan, negatív, tehát nem isteni, hanem pokoli, sátáni erő lehetett – hitték sokan.

Nos, ami a sátáni erőket illeti, azt az atomkutatók egy része is jelenlévőnek érezte. Nagyon érdekes dolgok történtek akkor, amikor Fermi és társai az uránnal, az egyik legnehezebb fémmel kísérleteztek. Számtalan olyan jelenséget is tapasztaltak, amelyet nem értettek, és éveken át fel sem fogták. De Fermi azért 1938-ban megkapta a Nobel-díjat.

És mind több tudós kutatta az atommag hasadásának, hasításának rejtélyeit. Ma már, visszatekintve elmondhatjuk, olyanok voltak mint a gyerekek, akik a mezőn találtak egy háborús gránátot. De nem tudják, mi az, és különféle módokon próbálják kinyitni, szétszedni… és mi már tudjuk, hogy ez bármikor felrobbanhat a kezükben, és akkor végük. Végünk. Mert hiszen nem a kísérletekhez (el)használt mikroszkopikus mennyiségű anyag volt itt veszélyes, hanem a kísérletek gondolati tartalma.

Az 1970-es évektől kezdve számos szovjet forrás – és nyomukban olyan „ál-nyugatiak” is mint a keletnémet rezsim kommunista hívei – azt igyekezett bebeszélni nekünk, hogy ugyanezekben az években már a Szovjetunióban is nagyszabású és igen előrehaladott kísérletek folytak e téren. Mi több, azt is szerették volna elhitetni a világgal, hogy akkortájt – a legsötétebb sztalini diktatúrában – ezek a szovjet tudósok számos csatornán kapcsolatot tartottak a nyugatiakkal, és nemegyszer éppen ők mutatták meg a helyes irányt Ferminek, Borhnek, Heisenbergnek és a többieknek – ami egyszerűen nevetséges. Már csak azért is, mert ha voltak is ilyen szovjet kutatók (kétségtelenül voltak), akkor azokat éppen a diktatúra szellemisége, körülményei és céljai vágták el a nyugati tudománytól. Olyannyira, hogy azok az emberek sem a harmincas évek második felében, de a negyvenesekben és az ötvenesek közepéig sem létesíthettek semmilyen kapcsolatot az igazi nukleáris tudománnyal a Szovjetunión kívül!

Megszűntek a levelezések, hiszen aki Sztalin korában levelet kapott nyugatról, annak „annyi” volt. A levél ugyan el sem jutott hozzá, mert azt felnyitotta és elolvasta a KGB elődje, de az illetőt és családját az efféle kapcsolattartásért bármikor kémkedéssel vádolhatták, és kiterjedt baráti és rokoni körével együtt a gulágra száműzték.

A szovjet intézmények attól kezdve még a nyugati tudományos folyóiratokat sem fizethették elő, hisz a hatóság arra gyanakodott paranoiás éberségében, hogy valamiféle kém-utasítások érkezhetnek így, és ezek nyomán a szovjet tudósok közül valakik szabotálnak majd… Ez nem vicc, akkoriban a rendszer így működött – mellesleg évtizedeken át. Ne feledjük el, hogy ennek a szemléletnek, a túlzott gyanakvásnak, a beteges félelemnek addigra már több száz éves hagyományai voltak Oroszországban. Tudjuk a tizenhatodik század második felében uralkodott Rettegett Iván idejéből, hogy ott is gyanakvással tekintettek minden olyan földesúrra, akinek az ország szélén, az ellenségekkel határos vidéken volt a birtoka – hisz azok netán könnyen kapcsolatba kerülhettek az ellenséggel. Ezért a határszéli birtokosokat időnként „rotálták” – váratlanul, egyik napról a másikra elcserélték birtokaikat az ország belsejében lévőkkel, attól kezdve azok laktak „kint”, az eddigi kintiek meg „bent”. Ha pedig bárki levelet kapott külföldről, akkor azt előbb Moszkvába, a cári palotába kellett vinni, ott a cár és tanácsadói elolvasták, és csak akkor továbbították a címzettnek, ha nem találtak benne semmi gyanúsat (ennyivel volt „fejlettebb” az Iván-kori Oroszország a Sztalin-korinál, mert hisz ez utóbbiban a címzett egyszerűen soha nem kaphatta meg a levelet…).

Nos, nem csoda, ha azt állítjuk: talán a szovjet tudósok is felfedezhették volna az atom titkait, ha a diktatúra meghagyja élő kapcsolataikat a nyugati tudósokkal. Akkoriban ugyanis még szokás volt, hogy egy-egy szakma, tudományág neves kutatói megosztották egymással kétségeiket, tanácsaikat. A legtöbbször levelekben és cikkekben tették ezt. De ha sem a levelek, sem a szakmai folyóiratok nem jutottak el a szovjet tudósokhoz, hogyan is várhatta volna el bárki is (beleértve a véreskezű diktátort), hogy eredményt mutassanak fel…?

Az 1930-as évek vége felé aztán felgyorsultak az események. Ismét engedtessék meg nekünk, hogy ne vesszünk el a részletekben (amelyekhez – őszintén szólva – úgysem értünk).

Hamarosan a német tudósok sem jártak sokkal jobban, mint a szovjetek – ők is egy könyörtelen diktatúra alá kerültek, ahol sok egyéb bajuk mellett többüknek még a származása miatt is meggyűlt a baja a hatósággal.

Einsteintől kezdve a német tudomány – és különösen a minket érdeklő fizika – számos neves művelője faji okokból kénytelen volt elhagyni Németországot (amíg még ezt megtehették). Innen mentek el azok a magyar zsidó kutatók és egyetemi tanárok is, akik később kivétel nélkül igen nagy tudósok lettek: Wigner, Teller, Szilárd. Menekült, ki merre látott. Hamarosan a németek megkezdték hódító körútjukat, a náci eszméket terjesztették, így a megszállt országokból is kimenekültek a minket érdeklő tudósok (mint például Niels Bohr Dániából).

Az évtized végére a világon körülbelül 200 olyan tudós volt, aki felfogta, mit jelentenek a német és olasz kísérletek eredményei. Otto Hahn, Enrico Fermi és mások neve fogalommá lett, egyben a kutatások állása félelmet is ébresztett. A tudósok egy része próbálta megértetni kormányával, hogy ha a németek ezen az úton ilyen gyorsan haladnak, Hitlernek pár éven belül egy olyan fegyver lesz a kezében, amellyel a szó szoros értelmében meghódíthatja – helyesebben igába hajthatja – a világot. Szilárd ugyan tett egy kísérletet, hogy összefogja azt a 200 tudóst és valamiféle önkéntes moratóriumot határozzanak el – szabotálják a politikai nyomásra végzendő további kísérleteket, ne engedjenek a kísértésnek, sem az erőszaknak, és főleg: ne beszéljenek senkinek a maghasadásról. Ne mondják le, hogy már kísérleti úton elvégezték nem is egyszer, és sikerült!

Persze ilyen összetartásra számítani nem lehetett. A felhívás – amint az várható volt – a szovjet tudósokhoz el sem jutott, a németeknek pedig nem volt választásuk, ha élni akartak, kutatniuk, kísérletezniük kellett. Ez már az a korszak volt, amikor a hatalom az „állampolgár” szót birtokos esetként értelmezi, és azt hiszi: a polgár az állam tulajdona.

Végül is a jobb kutatók összeálltak Einsteinnel, és ő több levelet is írt mindnyájuk nevében Roosevelt elnöknek. Aki – hasonlóan a többi washingtoni főhatósághoz – a füle botját sem mozgatta egy ideig, mert nem érte fel ésszel, micsoda hatalmas veszély fenyegeti az emberiséget. Már javában zajlott a második világháború Európában (és Japán is szorgalmasan hódított közben Ázsiában, amiről mi itt Európában hajlamosak vagyunk elfeledkezni. Aminthogy arról is, hogy ez a háború jóval korábban vette kezdetét a csendes-óceáni térségben, és később fejeződött be, mint Európában).

Hamarosan elcsöndesedett Németország – hiszen a diktatúra nem engedte ki a „hangokat”, a véleményeket és információkat. Így nyugaton, különösen pedig Washingtonban a lassan meggyőzhető amerikai hivatalok most meg arra hivatkozhattak: nem valószínű, hogy Németországban folyik valamilyen atomkutatás, mert erről semmit sem hallani. Mint a nemzedékekre visszatekintően demokráciában felnőtt emberek általában, ők is nagyon naivak voltak. El sem tudták képzelni, milyen egy igazi diktatúra. Azt sem, hogy egy országban a polgároknak ne legyen joguk és lehetőségük külföldre telefonálni vagy oda levelet küldeni – nem hogy ők maguk nem utazhatnak sehová engedély nélkül! Az ilyesmi nem fért meg az amerikai agyakban, ezért nyugodtan ültek. Egy ideig.

Elég sokat tudunk arról, hogy a német tudósok több-kevesebb kényszer hatására – és sokan minden kényszer nélkül, egyetértve a fasiszta eszmékkel – dolgoztak az atomfizika terén Hitlernek. A német hadseregnek, a német győzelmekért. A nehézvíz gyártatása a megszállt Norvégiában, bizonyos berendezések és anyagok vásárlása, illetve az a tény, hogy már 1940-től a németek nem exportálták tovább az uránércet, amiből pedig elég sok volt a Szudéta-vidéken – mind-mind arra utaltak, hogy a barna vasfüggöny mögött valami készül!

De ahhoz, hogy az Egyesült Államok kormánya érdemben lépjen valamit e fenyegetés ellen – az kellett, hogy a japánok megtámadják az USA-t, és ezzel az addig olyannyira semleges nagy országot belekényszerítsék a háborúba. Akkor egyszer csak Németország is veszélyes ellenséggé vált, amelyet le kellett győzni.

Zárjuk rövidre a dolgot: mind több tudós menekült a szövetséges Angliába vagy egyenesen az USA-ba, és egyre többen követelték, hogy az Államok tegyen valamit az atomfegyver terén. Az igazi döntésre valószínűleg mégis az angolok nyomására került sor – no és arra, hogy a megkérdezett tudósok mind egy-egy csodálatosan pusztító (!), sosem látott hatású fegyverről, egy bombáról beszéltek. És mivel Amerikának mindig mindenhol győznie kell, értelemszerű volt a döntéshozók számára, hogy ezúttal sem lehet és nem is lesz másképpen. Szóval lehetséges egy olyan fegyver, amely alig pár száz kiló súlyú lesz és felér százezer tonna hagyományos robbanóanyaggal? Olyan bomba, amit ha valahol ledobnak, akkor ott kő kövön nem marad, minden megsemmisül, beleértve a katonai objektumokat, az embereket, egész városokat…? Ez kell nekünk, döntötték el a legmagasabb szinten. Azt a fegyvert elsőnek az USA kell birtokolja, és utána majd gondoskodik róla, hogy mások ne birtokolhassák…!

Így született a „Manhattan-terv”.

Vagyis az amerikai illetékesek szokásuk szerint minden „agyat”, minden eszközt, a teljes technikát és erőt egyetlen helyre összpontosították, hogy minél gyorsabban és közvetlenebbül készülhessenek el az atombombák. Pontosan ugyan egyetlen katonai vagy civil főnök fejében sem rajzolódhatott ki, mi is az a bomba, és hogyan működik – de erre nem is volt szükség. Az egész ügyet úgyis katonai titoktartás övezte. Olyannyira, hogy amikor megalakultak a szükséges bizottságok, kijelölték a célra szánt pénzt (az első fordulóban „csak” több száz millió dollárt, ami mai pénzben milliárdokat érne) és az egész vezetést – az ellenség az egészről nem tudott semmit. Legalábbis akkor még nem.

Három és fél éven keresztül az amerikaiak csinálták a bombát, belevonva minden elérhető tudóst – lett légyen az bármilyen nemzetiségű is – és az egésznek katonai jelleget és körítést adva. Ezzel azt érték el, hogy egy sivatagban felépült, azelőtt nem is létezett város… továbbra sem létezett! A világ nem is tudott arról, hogy valahol több tízezer ember él és dolgozik, és valami egészen furcsa, félelmetes és mindenekelőtt roppant titokzatos dolgot művel.

Atombombát épít…

Ezt persze csak pártucatnyian tudták valójában. Ezek egy része sem volt egészen tisztában azzal, mi is lesz az a bomba. Legfeljebb annyit értettek belőle, hogy valami félelmetes katonai eszköz – hiszen „bomba” a neve!

Egy hatalmas kutatóközpontot emeltek a semmiből, rekordidő alatt. És rekord költségvetéssel, ráadásul nagyobbrészt titokban. Senki sem mondhatná, hogy sajnálták rá a pénzt. Mert mire felrobbantak az első bombák, a gyors számvetés szerint addigra az Egyesült Államoknak két milliárd dollárjába került mindez. Mégis voltak sokan a döntéshozók között, akik úgy vélték: „megérte”. És bizonyos értelemben, amíg csak a szabad világ birtokolta ezt a fegyvert, jogosan érezték így.

Az amerikai atomipar végül is három központban működött. A legismertebb lett utólag Los Alamos, ezt az Egyesült Államok délnyugati részén, Új-Mexikó állam területén építették fel. Itt laboratóriumok és kísérleti (sivatagi) terep is a kutatók rendelkezésére állt.

A problémák – amelyek már könyvünk tárgyához vezetnek – éppen itt és akkoriban kezdődtek. A Los Alamos-i kutatócsoport vezetőjének Robert Oppenheimert nevezték ki, akinek meglehetősen gyanús múltja és szokásai voltak.

Nagyon megnyerő modorú karrierista volt, aki jó családból származott, remek neveltetést kapott – mégis, valahogyan a baloldalra sodródott. Voltak gyanús kapcsolatai mindenféle kommunista személyekkel, akiket akkortájt a világ nyugati felében sehol sem láttak volna szívesen. A titkosszolgálat természetesen alaposan megvizsgált mindenkit, aki a Manhattan-terv alkalmazottja lett – az atomfizikusoktól lefelé egészen a takarítókig, sőt még az őrszolgálatra beosztott több száz katonának is feddhetetlennek kellett lennie. Bizonyosan volt egy olyan időpont a terv történetében, amikor az illetékeseknek dönteniük kellett: mi legyen ezzel az emberrel? Sok jel mutatott arra, hogy nem szabadna még a projekt közelébe sem engedni – ugyanakkor a másik oldalról ott voltak a tudományos és gyakorlati érvek. Hiszen Oppenheimer maga is az atomkutatás egyik nagysága volt, nevetséges lett volna nélküle elkezdeni és folytatni az életbevágóan fontos kutatásokat.

Jóval a háború után napvilágra került adatok szerint Groves tábornok, a Manhattan-projekt védelméről gondoskodó katonai parancsnok is jól ismerte a titkosszolgálati jelentéseket, amelyek Oppenheimer életútjáról szóltak. Úgy tudjuk, hogy volt közöttük egy sorsdöntő beszélgetés, amelyen részt vett valaki az amerikai titkosszolgálattól is (ez utóbbi szervezet az óceánon túl még meglehetősen gyermekcipőben járt, hisz csak nemrégen alakult. Szinte hihetetlen, de igaz: az USA-nak a második világháború kitöréséig gyakorlatilag nem volt semmilyen titkosrendőrsége…). E beszélgetés során feltárták a döbbent tudós előtt, mi mindent tudnak a múltjáról – és bizony sok terhelőt tudtak. Közölték vele, hogy eljött az idő, amikor lemoshatja magáról mindazt, ami gyanús. Tisztázhatja a dossziéját, és ha sikerrel járnak, az atomtitkok nem szivárognak ki, attól kezdve őt is tisztának fogja tekinteni az amerikai kormány.

Mint említettük, Oppenheimer negyven éves kutató létére belátta: itt az idő, hogy megtegye élete nagy felfedezéseit, hogy tudományos munkássága maradandó legyen. Ehhez valóban alkalmazkodnia kellett a Groves tábornok által diktált feltételekhez – örülhetett is, mert az amerikaiak még tisztességes lehetőséget biztosítottak számára. Mondhatták volna azt is, hogy „ott az ajtó, Oppenheimer úr, kifelé nyílik” – és neki mennie kellett volna. Akkor a nevét így utólag nem az atomkutatással kötnénk össze, hanem… semmivel. Egy kis vidéki egyetemen taníthatott volna élete végéig.

De mert karrierista volt, alkotni akart, és nem utolsósorban mert megfélemlítették – hát maradt. Kinevezték a Los Alamos-i kutatólaboratórium vezetőjévé.

Vessünk közbe egy pillantást a „másik oldalra”, a Szovjetunióra, az örök ellenségre is, amely a szó minden értelmében csakugyan a másik oldalt képviselte. Földrajzilag is – hiszen a földgolyó másik oldalán helyezkedett el. Ideológiailag – mert hiszen mindenben az ellenkezőjét hirdette, mint amiért a szabad államok léteztek, és amely eszmékre létezésüket alapozták. A másik oldalra, amely katonailag is egy nagy ellentábort jelentett. Nem is szólva a politikáról. A gazdasági értelemben vett rendszerek is alaposan különböztek egymástól.

A szovjet fizika a harmincas években nem volt még annyira kedvence a rezsimnek, mint lett aztán később – főleg azért, mert ez a tudományág adhatott különlegesen erős fegyvereket a diktatúrának. A vezető fizikusok nagyobbrészt ott is zsidó származásúak voltak, mint nyugaton: Joffe, Frenkel, Mandelstam – és ez újabb problémákat jelentett az alapjaiban idegengyűlölő orosz társadalomba amúgy is beágyazódott pogrom-hangulatnak. Mint tudjuk, halála előtt nem sokkal Sztalin is egy „anticionista” kampányba kezdett.

Tény, hogy sok tudóst – nem csak fizikust – értek mellőzések a harmincas években és később is. Néha úgy tűnik, mégis igazuk lehet azoknak, akik a XX. század végén felvetették, hogy gyakorlatilag semmi különbség nem volt Hitler és Sztalin rendszerei, a nácizmus és a kommunizmus között (hacsak az nem, hogy ez utóbbinak kétszer annyi áldozata volt…), mert lám, még a zsidókat is üldözték mindkét államban. Nem egyformán és nem egyforma módszerekkel, igaz. De nincs igazuk azoknak, akik annyival jobbnak látják a kommunista rezsimet a nácinál, hogy az nem semmisített meg fizikailag egész népcsoportokat. Ez nem igaz, hiszen Sztalin parancsára kisebb népeket elüldöztek lakóhelyükről, nagyobb részüket fizikailag megsemmisítették, és ugyanez a sors várt egész társadalmi csoportokra, rétegekre is. Nem látjuk be, mennyivel különb dolog milliókat megölni Zyklon-B gázzal, vagy a sarkkör alá telepített koncentrációs táborokban, mínusz 75 fokos hőmérsékleten…

Joffe, a leningrádi intézet vezetője volt a vezető fizikus, ő állt a legközelebb az atom titkainak megfejtéséhez. Ámde 1933-tól kezdve – hiába kérte évről évre – nem kapott engedélyt arra, hogy külföldre utazzon. És tudják, meddig tartott számára ez a tilalom? 1956-ig! Vagyis miképpen akart ez az ország atombombát építeni saját erőből, ha a legjobb szakemberei huszonhárom éven keresztül ki voltak zárva a nyugati, tehát a világgal fenntartott kapcsolatokból? Sztalin halála után még három évnek kellett eltelnie, hogy végre Joffe beszélhessen azokkal a kollégákkal, akik tízegynéhány évvel korábban már elkészítették az atombombát… Ez önmagában is bizonyíték lehet azok számára, akik még ma is ragaszkodnak képtelen állításukhoz, hogy a bomba titkát a szovjetek maguk fejtették meg, nem lopták el az USA-tól. Hogy maguk is készítették az első atomfegyvereiket, minden nyugati segítség nélkül…

Mondhatná valaki, éppen ez rá a bizonyíték, hiszen lám, semmi kapcsolat nem volt a nyugati és keleti tudósok között, akkor hát a szovjetek magukban dolgoztak, és felmutatták az eredményt – pár év késéssel ugyan, de felmutatták. Ám mi ebben a könyvben be fogjuk bizonyítani, hogy igenis voltak kapcsolatok, és kapcsolattartó személyek – de azokat a tudósokat ma már nyugodtan nevezhetjük közönséges kémeknek.

Joffe 1936-ban nyilvánosan felpanaszolta, hogy: a fizikusokra és általában a tudósokra (sőt, minden állampolgárra!) kirótt kiutazási tilalom „akadályozza a fiatal fizikusok intellektuális fejlődését”. No hiszen! Majd pont az értelmiségiek intellektuális fejlődésének kérdése izgatta volna a Sztalinhoz hasonlóan műveletlen nagy- és kis diktátorok (párttitkárok) hadát!

Sztalin már csak azért sem bízott a fizikusokban, mert 1933-ban Jofféval együtt Georgij Gamov is elutazott egy belgiumi konferenciára, de onnan csak Joffe tért haza. Társa külföldön maradt, és később George Gamov néven lett ismert (amerikai) fizikus.

A másik neves szovjet fizikus Pjotr Kapica volt, aki már régóta Angliában élt, és ott lett ismert és elismert fizikus. Neves nyugati tudományos társaságok tagjaként nem is állt szándékában visszamenni a Szovjetunióba, már berendezte életét – meg is nősült Angliában, és kedvére kutathatott –, Cambridge-ben saját laboratóriuma is volt. De amikor 1934 őszén egy konferenciára a Szovjetunióba utazott, egyszerűen elkobozták az ötletét és nem engedték vissza nyugatra. Évekig csak tengődött, végül lassan beletörődött a dologba. Még laboratóriumot is kapott, és kutathatott néhány általa kedvelt szakterületen. Mindez azonban nem adta vissza a megtört ember életkedvét. Ráadásul fizikus „barátai” is kerülték, soha senki nem akart vele kettesben maradni, mert tudták, hogy a hatóságok figyelik Kapicát, és ellenségesen bánnak vele – ez pedig, akár egy ragályos betegség, átkerülhetett arra is, aki barátkozik vele.

Az 1937–38-as nagy tisztogatás idején szakértő becslések szerint 7-8 millió embert hurcoltak el a lágerekbe, vagy végeztek ki. Ne feledjük, a Szovjetunió lakosainak száma akkortájt nem haladta meg a 150 milliót… Gyakorlatilag minden tizenötödik embert kiszakítottak környezetéből, a legtöbbet családjukkal együtt büntették meg – a semmiért, mondvacsinált ürügyekkel. A többségük természetesen nem volt párttag, tehát ne essünk abba a kelet-európai csatlós országok ötvenes éveiből ismert hibába, hogy azt higgyük: csak egymással számoltak le a kommunisták. Nem, az áldozatok 91 százaléka mindig a politikán kívülálló személy volt. A diktatúrák mindig tömeges megtorlásokban gondolkodnak és nagyon jól tudják-érzik: csak akkor lesz aránylag biztos a pozíciójuk, ha félnek tőlük. És nincs jobb korbács, mint az, amelyik logika és értelem nélkül csapkod. Ilyenkor mindenki rettegni kezd tőle – és erről van szó, ez a cél.

Rossz idők jártak a szovjet fizikusokra is.

Ma már fel sem mérhető, milyen sok tudós került az NKVD, vagyis a belügyi népbiztosság rettenetes karmaiba. Miért éppen őket kímélték volna? Ha minden rétegben és népcsoporton belül félelmet kellett kelteni? Csak Leningrádban egyetlen év alatt száz fizikust tartóztattak le (nyilván ennyi volt az előre megadott kerek irányszám. Mert bizony az „ötéves tervek” mintájára minden kormányzóságra, minden járásra, minden városra, sőt falura előre megadták fentről, hány embert kell lefogni, elítélni és a gulágra szállítani, hányat ott helyben kivégezni – akár volt annyi „bűnös”, akár nem. Tudom, hogy ez teljességgel érthetetlen a fiatalabb nemzedéknek és azoknak, akik normális országokban nőttek fel és ma is ott laknak. De attól ez még sajnos így működött. Diktatúrában és főleg kommunista diktatúrában ne keressenek logikát.

Joffe intézetéből is elhurcoltak néhány jó és valljuk be: nélkülözhetetlen fizikust. Pótolhatatlan veszteséget jelentett Frederiksz és Bronstejn elhurcolása – az egyik egy munkatáborban veszett oda, a másikat kivégezték. De ehhez hasonló példákat még bőven lehetne sorolni. Ahhoz képest, ami a harmincas években történt, még a húszas évek valóságos paradicsomnak látszottak. Akkor ugyanis a bolsevik kormányzat és a tudósok csöndes egyezséget kötöttek: a tudósok lojálisak lesznek a rendszer iránt, az pedig megadja nekik a lehetőséget, hogy kutassanak, kutassanak… Mi kellett volna több a tudósoknak?

De jött Sztalin féktelen hatalomvágya és paranoiás rettegése, az egyezség felborult, és minden szovjet állampolgár élete örökös és szüntelen félelemmé változott.

Joffe keze alatt nőtt fizikussá Igor Kurcsatov is, akit annak idején keleten a szovjet atombomba atyjának neveztek. Az elnevezés csak annyira illik rá, hogy valóban részt vett a bomba elkészítésében – de mint látni fogjuk, a legfontosabb információkat ehhez a földgolyó másik oldaláról szállították neki…

A harmincas években kevés ember – sőt gyakorlatilag szinte senki sem – foglalkozott magfizikával a Szovjetunióban. Később sem tülekedtek érte, még akkor sem, amikor Kurcsatov a háború alatt az erre a célra felállított intézet igazgatója lehetett. Nem sok kollégája követte.

Amikor Joffe 1937-ben támogatást keresett a szovjet vezetésben ahhoz, hogy egy ciklotront építsenek, ami a magfizikai kutatások elengedhetetlen eszköze mindmáig, természetesen nem kapott sem pénzt, sem támogatást. A fizikus ráadásul azt is kérte, hogy két fiatal fizikust kiküldhessen az Egyesült Államokba, hogy ott tanulják ki a ciklotron kezelését – erre még választ sem kapott. Senki sem utazhatott el az USA-ba és talán jobb is volt. Mert akit erre kijelölnek, az visszatérte után könnyen börtönbe kerülhetett mint „imperialista kém”, és a pusztulásba rántotta volna családját és teljes baráti körét is. Beleértve számos fizikus kollégáját.

A harmincas évek végén a feltörekvő Kurcsatov a neutronokról rendezett szemináriumot fiatal kollégáinak. Jellemző különben: fizikai folyóiratok még orosz nyelven is ritkán jelentek meg és olyan nevetséges példányszámban, hogy egy kutatóintézet fizikusainak sem jutott belőle! Ezért a szeminárium – sajátságos tanfolyam – egy részében felolvasták hangosan, mi jelent meg a folyóiratokban, a másik részében valóban neutronokról beszéltek. A szeminárium egyik résztvevője, Iszak Gurjevics a háború után bevallotta:

„Ha nem lett volna az a szeminárium, akkor a későbbi, a háború alatti és utáni hatalmas munkánk sokkal tovább tartott volna. E szeminárium nélkül semmire sem mentünk volna.”

Vagyis ezzel is jelezzük, hogy minden körülmény, amit a diktatúra teremtett, a szabad és folyamatos és eredményes kutatómunka ellen szólt, annak kárára volt. Ha már egy egyszerű pár napos szeminárium is ilyen hatást gyakorolt a fiatal elmékre, hogy évtizednyi időre szárnyakat adott nekik – bizony be kell ismerni: ha nincs Sztalin, nincs szovjet diktatúra, akkor minden bizonnyal a moszkvai és leningrádi fizikusok alkotják meg az első atombombát. Amit talán az Egyesült Államokra vagy Németországra dobtak volna le, jóval 1945 előtt…

Joffe nem adta fel, a harmincas években többször próbálkozott azzal, hogy ha már ő maga nem mehet külföldre, legalább egynémely tehetséges tanítványát engedjék ki. Elintézte – amíg még lehetett levelezni –, hogy Kurcsatovot meghívják Berkeleybe. A fiatal fizikus természetesen nem kapott kiutazási engedélyt. Mivelhogy minden ilyen ügyben a munkahely pártvezetőségét felülbírálva az NKVD döntött, az pedig úgy látta, hogy mivel Kurcsatov apja száműzött volt (Szibériában töltötte büntetését korábban), így fia nem megbízható. Márpedig a nem megbízhatóak nemhogy külföldre, de még az országon belül sem utazgathattak sehová, lakóhelyüket nem hagyhatták el a hatóság engedélye nélkül (vagy nyolcvan millió szovjet paraszt csak a hatvanas években kapott eleve személyi igazolványt, ami nélkül az addigi nemzedékek egész sora még a faluját sem hagyhatta el…)

A manapság megjelenő nyugati szakmunkákban – és nagyritkán keleten is – olvashatjuk, hogy a harmincas évek közepétől a szovjet hatóságok nagymértékben korlátozták a szovjet fizikusok kapcsolatait külföldi kollégáikkal. Ez a mondat igaz is, meg nem is – ugyanis nem csak a fizikusok jártak így, hanem gyakorlatilag minden tudományág képviselői, de hasonlóképpen a művészek, írók, költők – egyszóval az egész értelmiség. Más rétegekkel nem kellett ez ügyben törődnie a hatóságnak, mert azoknak amúgy sem voltak kapcsolataik előzőleg a nyugattal.

De ez azt is jelentette, hogy nyugati kutatók is mind ritkábban kaptak lehetőséget arra, hogy beutazva a Szovjetunió területét, találkozhassanak és eszmét cserélhessenek. Ne feledjük: a hatalomban ülők, a döntéshozók az esetek nagy többségében nem értelmiségiek, hanem „munkás-parasztok” voltak. Az esetek jelentős százalékában a társadalomnak az a söpredéke, amely a bolsevik tanokat csak azért vállalta fel, hogy megragadhassa a hatalom egy kicsiny szeletét, amelyhez aztán görcsösen ragaszkodott. Ők tehát fel sem foghatták ésszel, hogy milyen károkat okoznak.

Azt hitték bizonyosan, hogyha egy külföldivel beszél egy szovjet, akkor a métely, a kapitalista méreg átszivárog a levegőn, behatol a testébe, az agyába, és azt az embert máris ellenük fordítja? Valami hasonló minden diktatúrában lejátszódik, ott is, ahol az ideológiai nem uralt el mindent, mint ott és akkor abban a nagy országban. Nem véletlen, hogy Kínában a huszonegyedik század elején cenzúrázzák az internetet, vagy hogy számos (iszlám) fundamentalista országban betiltották a műholdas tévézést. Mindenféle kapcsolat a külfölddel a diktatúra ellen fordíthatja az embereket, akik ily módon megismerhetik az előlük eltitkolt igazságokat.

Nos, a Szovjetunióban 1933-ban rendezett fizikai tárgyú nemzetközi konferenciákon külföldiek még az előadások felét tartották meg – 1937-ben már a húszból csak ötöt, az 1938-as „nemzetközi” fizikai konferencián már egyetlen külföldi vendég sem bukkant fel. Nem kaptak beutazási engedélyt azok sem, akiket pedig Joffe és társai ünnepélyesen meghívtak, és akiket olyannyira vártak.

Így állt a helyzet azokban az években, amikor a nyugati tudósok már rájöttek a maghasadás elvére. Már csak a gyakorlati megvalósítás volt hátra. Méghozzá olyan megvalósítás, amelynek során félelmetes fegyverré, valóságos szörnnyé alakíthatják át felfedezésüket. Márpedig erre a szörnyre nagy szükség volt, hogy megfékezzék a szabad világra támadó alattomos diktatúrákat.

Pár héttel azután, hogy elkezdődött a Manhattan-projekt munkája Los Alamosban, a titkosszolgálat ismét kihallgatta Robert Oppenheimer professzort.

Az indokot egy fiatal kolléga szolgáltatta, aki pacifista és kommunista propagandát fejtett ki valahol nyilvánosan. Ez enyhén szólva nem volt jó ajánlólevél abban az országban, amely az alattomosan támadó Japánnak és a nácizmust a világra szabadító Németországnak akart visszavágni. Oppenheimer ekkor váratlanul, magától, kérdés nélkül kijelentette: tudomása van arról, hogy az oroszok érdeklődnek a Manhattan-terv iránt.

Bejelentése érthető módon igen nagy érdeklődést váltott ki a jelenlévők között. De az ügyből nem lett semmi – feltehetően azért, mert a titkosszolgálat maga provokálta a professzort. Bevett szokás ugyanis, hogy a titkos munkálatokban résztvevőket időnként próbára teszik. A saját emberük környékezi meg az illető államtitkok birtokosát és ajánlatot tesz neki a „másik oldal” nevében. Amit ha elfogad, vagy csak fontolgat, már le is bukott – fejére olvassák, hogy el akarta adni a titkot és kiteszik a szűrét. Soha életében még csak a közelébe sem juthat ilyen intézménynek.

Mielőtt azonban nagyon örülnénk, hogy lám, Oppenheimer professzor milyen lojális volt a hatóságokhoz – ne feledjük: a közvetítőt, aki őt össze akarta hozni az oroszokkal (ez utóbbiak csak szigorúan tudományos alapon kérték, hogy cseréljék ki eredményeiket…) is feladta, de soha nem derült ki, csakugyan jártak-e ott oroszok is. Mert lehet, nemcsak az amerikai provokátor környékezte meg őt, hanem valóban tettek ilyen lépéseket az oroszok. A közvetítőt évekkel később az amerikaiak mindenesetre elbocsátották munkahelyéről, az egyik egyetemről, és elhagyta az Egyesült Államokat is.

Mindez egyetlen dologra enged következtetni, és ez mára rég bizonyossá is vált. Moszkvát nem érdekelte túlságosan az a körülmény, hogy az Egyesült Államok a szövetségese. Sztalin mindenáron meg akarta tudni, mit csinálnak az amerikaiak a tikos telepeiken, ahová tudhatóan begyűjtötték a nyugati világ akkori legjobb fizikusait. Aminthogy folyamatosan lopkodták el a többi nyugati szövetséges katonai és tudományos titkait is – hát az USA-t sem kímélték. Moszkvának különben is szokása volt, hogy nemcsak az ellenségtől kémkedett – sőt, inkább a szövetségesektől, hiszen az nem jelentett akkora kockázatot, és egyszerűbben tudtak ügynökeik behatolni egy „baráti” hatalom titkaiba. Ahogyan illegálisam lemásolták és gyártani kezdték az amerikaiaktól ajándékba kapott harci és szállító repülőgépeket, a teherautókat, a tankokat és a terepjáró gépkocsikat is.

Az amerikaiak ha nem is tudtak az oroszok terveiről, azért mindent megtettek, hogy senkinek se jusson tudomására több mint amennyire okvetlenül szüksége van. A washingtoni illetékesek, a Manhattan-tervet védelmező biztonsági szolgálatok vezetői kezdetben inkább a német és japán kémektől tartottak – kinek fordult volna meg a fejében, hogy „hűséges szövetségesük”, a dollár-százmilliókkal tömött Szovjetunió fog a legkeményebben kémkedni?

Sztalint nyilván izgatta, hogy a kósza hírek szerint az amerikaiak valamilyen „tudományos fegyveren” dolgoznak. De ez már a háború alatt történt. Ahogyan nem hozhatta vissza a halálból Tuhacsevszkij marsallt és több ezer társát – ezeket egy német provokáció miatt a diktátor kivégeztette, így gyakorlatilag a legjobb vezetőktől fosztotta meg, „lefejezte” saját hadseregét, ezért is győztek kezdetben a németek olyan könnyen a Vörös Hadsereg ellen – nos, ugyanez lett a helyzet a fizikusokkal és más tudományágak vezető képviselőivel is. Ha fizikusból keveset végeztek is ki (eleve nagyon kevesen voltak!) – azért a többi diktatórikus módszer is hátráltatta fejlődésüket. Sztalin alighanem már 1943 körül – vagy még korábban – belátta, hogy a maradék fizikusokkal már nem juthat az amerikaiak nyomába. A Szovjetunió akkoriban anyagilag sem volt abban a helyzetben, hogy olyan rengeteg pénzt kiadjon az atom maghasadásának kutatására, majd ebből használható fegyvert készítsen. Sokkal előnyösebbnek látszott megvárni, míg az amerikaiak elkészülnek a termékkel, és azt akkor ellopni. Arról nem is szólva, hogy ez a módszer mennyivel olcsóbb…!

Visszatérve a biztonsági előírásokra, az amerikaiak a kutatáson dolgozó több ezer tudós között sajátos „kerítéseket” húztak, ezek elsősorban informatikai és csak kevéssé fizikai jellegűek voltak. Úgy terelgették az embereket, hogy akik egy szinten dolgoztak és a nagy tervezet egyik része volt a feladatuk, azok ne is találkozzanak másokkal. Nem fordulhat elő – remélték –, hogy valaki mindenkivel beszélhessen, mindenkiből kiszedhesse a részinformációkat, hogy azokat valahol egy kémközpontban szépen összerakják, mint a mozaik darabkáit.

Ennek persze voltak tudományos hátrányai is – ha valaki valamit észlelt vagy feltalált vagy csak kérdezett volna, nem szólhatott a más ágazatokban tevékenykedőknek. Mert azokat vagy nem is ismerte, vagy ha tudott róluk, nem tudta, hol találja őket, emellett mindenkit mindig megfigyeltek. Éveken keresztül zajlottak ezek a megfigyelések, a telefonokat lehallgatták, a kiszolgáló munkások és egyéb személyzet – katonai projekt lévén – nem tartozhatott semmilyen szakszervezethez. Egyáltalán, az a pár tízezer ember egyszerre volt összezárva – elzárva a külvilágtól –, ugyanakkor egymás között is szigorúan „kasztokra” osztva volt kénytelen tevékenykedni.

Mindez, mint már tudjuk, nem segített. A szovjeteknek sikerült beférkőzniük a legfontosabb területekre, és a titkok legféltettebb részeit azok lopták ki nekik, akik azokkal foglalkoztak.

Ugyanakkor a Manhattan-projekt tudományos része igen jelentős volt. Annak előtte még soha sehol nem összpontosítottak egyetlen helyre, egyetlen feladatra ennyi embert, ennyi tudást és ilyen anyagi erőket. Az eredménynek meg kellett születnie, a „Szörnyetegnek” – ahogyan sokan az atomenergiát nevezték és nevezik – fel kellett tárnia titkait az emberiség előtt.