Nemere István

Che Guevara

magánélete

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2015

ISBN 978-963-387-371-7

TARTALOM

1. Egy arisztokrata ifjú

2. A floridai tányérmosogató

3. A harcos

4. Partizánharc Kubában

5. A hatalom birtokában

6. Újra dörögnek a fegyverek

7. Egy forradalmi elhatározás

8. Miért Bolívia?

9. Halál a hegyekben

1. Egy arisztokrata ifjú

Bizony nagy meglepetés lehet ez azoknak, akik a „nagy forradalmárt” úgy képzelték el, mint aki a szegények közül jött és közéjük tartozónak érezte magát. Mint már oly sokszor a világtörténelemben, kiderül, hogy valakiről hamis képet alkottunk magunknak mi, kívülállók.

Mindenesetre az az ember, aki oly szívesen és állítólag rokonszenvesen játszotta a nép fiát, enyhén szólva nem a legszegényebbek, de még csak nem is az éppenséggel ezzel-azzal rendelkezők közül való volt. Annakidején Argentínában meglehetősen gazdag családban látta meg a napvilágot és tetszik, nem tetszik egyeseknek – egész életútját meghatározta az, hogy milyen anyagi körülmények között zajlott életének első szakasza. Ettől, és ennek segítségével lett azzá Ernesto Guevara, akivé lett és lehetett később.

Erre a kicsiny bevezetőre csak azok kedvéért volt szükség, akik ezt eddig nem tudták. Nem akarja a szerző, hogy nagy meglepetés érje őket.

Már azzal bajban vagyunk, ha „Che” születési helyét akarjuk meghatározni. Ismeretes olyan, államilag kiadott és ezért mintegy „hivatalos” életrajza, amelyben szinte természetesnek tartják, hogy születési helye az argentínai Córdoba. Más művekben meg ugyanolyan komolysággal és hivatalosnak tetsző körítéssel állítják, hogy egy másik ottani nagyvárosban, Rosarióban látta meg a napvilágot. Gyanítható, hogy a dologban van némi politikai ködösítés is. Voltak idők, amikor a kommunista hatóságok – Sztalintól, Lenintől Kim Ir Szenig és Fidel Castróig – igyekeztek minél kevesebb adatot közölni vezetőikről, illetve azokat alaposan megkavarták. Nemegyszer azért, hogy eltitkolhassák ezen vezetők fiatalkori „csínytevéseit”, nemegyszer köztörvényes bűneit vagy más titkolandó eseményeket, folyamatokat, olykor származásukat is.

Che esetében talán nem erről van szó. Mivel a legtöbb nagy nemzetközi lexikon Rosariót említi születése színhelyéül, lépjük át Córdobát és menjünk tovább.

A nagy eseményre 1928. június 14-én került sor. Mivel Che később rengeteget utazott, vannak, akik azzal magyarázzák ezt a vándorlási kedvet: már születésére is „útközben” került sor.

Való igaz, fiatal szülei azt szerették volna, ha nem abban az északi, meglehetősen jelentéktelen városkában látja meg a napvilágot, ahol akkor éltek. Ezért útra keltek Buenos Aires felé. De félúton jártak éppen, amikor megindult a szülés az említett Rosarióban. Így aztán a kisgyermeket pár nap múlva visszavitték Misiones városkába. Gyakorlatilag tehát már élete első napjaiban utazott.

A szülei is az ország egyik északi tartományából származtak. Apja Ernesto Guevara y Lynch, anyja Celia de la Serna volt. Ottani szokás szerint természetes, hogy az utódok nevükben igyekeznek megőrizni mindkét szülőjük nevét. Ezért a kisfiút Ernesto Guevara de la Serna néven anyakönyvezték.

Nyissunk előbb egy szélesebb körképet, fogjuk bele egész Argentínát, múltját és jelenét. Csak később szűkítsük a kört és koncentráljunk a családra, végül pedig magára a fiatal Guevarára.

Argentínát az első fehér utazók fedezték fel. Akkor persze még szó sem volt arról, hogy ez egy különálló ország lenne. Mint a legtöbb dél-amerikai ország, ez is spanyol gyarmat volt kezdettől. Annak részét képezte 1776-tól, mint „La Plata-i Alkirályság”, ahogyan hivatalosan nevezték. 1810-ben, amikor híre jött, hogy a nyugtalan napoleoni háborúk nyomán az anyaország meggyengült, egy katonai junta (ejtsd: hunta, jelentése: „bizottság”, csoport) vette át a hatalmat, majd 1816-ban kikiáltották a független köztársaságot. Akkoriban rossz idők jártak Madridra, hiszen Argentínát követően számos más latin-amerikai ország dobta le a spanyol igát. Az ország neve különben a latin „Wargentum” = ezüst szóból ered, aminthogy a La Plata is ezt jelentette.

Az országot bő fél évszázadon át szervezték, mire mindenki által elfogadható közösséggé lett és mind a mai napig kitűnik a földrészen viszonylagos fejlettségével. Északról dél felé több mint ezer kilométeres út húzódik a déli félgömbön, ami azt is jelenti, hogy sok minden fordítva van itt, mint Európában. A nap például délben északról süt, a házakat ezért nem délre, hanem északra tájolják. Fent északon meleg van, hiszen Argentína csaknem „belelóg” a csaknem trópikus, nedves éghajlati övezetbe – aztán dél felé haladva egyre szárazabb az éghajlat, alig vannak fák, majd lent délen – ami itt a mi északunkat jelenti, hiszen közel van a fagyos Déli-sark – már csak Patagónia vigasztalan, terméketlen hideg fennsíkjait láthatjuk. Nem csoda hát, ha az ország lakossága és tevékenysége középen, a viszonylag jó éghajlatú sík területeken, a folyók mellett zajlik:

Nagy országról van szó viszonylag – csaknem 2,8 millió négyzetkilométer a területe, ahol jelenleg körülbelül 32-33 millió ember él: Guevara születése idején persze ennél jóval kevesebben voltak. A lakosság negyede, körülbelül 8 millió fő él Buenos Airesben és annak környékén, ide összpontosul az ipari termelés is. Az emberek többsége európai kinézetű, hiszen nagyobbrészt spanyolok és olasz bevándorlók leszármazottai. De sok egyéb náció képviselői is megtalálhatóak ott.

Argentínára – ha nem is olyan mértékben – de jellemző az az általánosnak mondható latin-amerikai szokás, hogy időnként a hadsereg veszi át az uralmat és akkor évtizedeken át meg is tartja, vagy szintén katonai eredetű diktátorok uralják. Erről még majd szólunk, hiszen végső soron maga Che Guevara is egy diktátort szolgált élete csúcs-időszakában. Az sem ritkaság arrafelé, hogy ha a belső társadalmi politikai és/vagy gazdasági bajokat kell eltussolni, a lakosság figyelmét elterelni, akkor valamilyen külső háborút indít a hatalom és azzal maga mögött felsorakoztatja a népet (ezt mintha Európában is láttuk volna nem egy alkalommal…) 1982-ben az éppen aktuális katonai junta az általa Malvin-szigeteknek nevezett brit Falkland ellen indított háborút, meglepetésszerűen el is foglalta azt. Nemcsak a szovjet logisztikai (katonai kémműholdak) nyújtotta segítséget fogadta el ez a jobboldali rezsim Moszkvától, hanem átvette annak szóhasználatát és ideológia trükkjeit is. Például Buenos Airesből azt akarták elhitetni a világgal, hogy a Malvin-Falkland szigetek brit alattvalóit keményen elnyomják és azok hívták be az argentinokat. Ehhez képest a helybeliek mint továbbra is brit polgárok akartak maradni, védekeztek, ahogyan tudtak, aztán pár hónappal később a brit expedíciós hadtest a szovjet segítség ellenére egy igazi lokális háborúban tönkreverte az argentin erőket és kisöpörte onnan annak erőit. Azóta senki sem vonja kétségbe, hogy egy terület azé az országé, amelyhez lakói tartozni akarnak.

Nos, ez volt a helyzet az utóbbi évtizedekben. Most azonban ugorjunk vissza csaknem nyolcvan évet és nézzük meg, milyen viszonyok uralkodtak Argentínában, amikor Che megszületett?

Az országban érthető módon már kezdettől kialakultak a nagy földbirtokok, a régi rómaiak szóhasználatával élve a latifundiumok. Már a tizenkilencedik század közepére meg is volt ennek eredménye – egy bizonyos arisztokrata, nagybirtokos, vagyonos réteg. Amely természetesen így vagy úgy részt vehetett és vett is az ország irányításában.

A Guevara és a Serna-család éppen ilyenek voltak. A Sernákról tudni kell, hogy őseik között egy vagy több ír származású bevándorló is volt. Ezt a tényt a Sernák, később pedig közös utóduk, Che is előszeretettel emlegette.

A család főleg anyai ágon volt gazdag, európai szemmel hihetetlen méretű földbirtokkal és állatállománnyal rendelkeztek. Argentína mindig is az állattenyésztéséről volt híres, ma is fogalom az argentin marhahús, sokfelé szállítják fagyasztva vagy konzervekben.

Az egyik kommunista sajtóban, amelynek Che a kedvence volt, és általában a baloldal dédelgette őt ideológiai okokból – egyik kedvelt fogása volt, hogy a két család nagybirtokos múltját úgy emlegették, mintha az a távoli múltba vesző, valamiféle ködös legenda lenne csupán. Hiszen nehéz lett volna bevallani az igazságot – hogy a szegények nagy védelmezője igen gazdag családban született és egész életében jól élt!

Azt emlegették, hogy az idősebb Guevara úr mint építész keresett szépen. Más források azonban simán bevallják, megemlítik – néha mintegy mellékesen, röviden, hogy az olvasók tekintete gyorsan elsuhanjon fölötte: – hogy a család bizony akkor is arisztokrata színvonalon élt. Nem kétséges, hogy gazdagok voltak, öt gyermeküket tanították, egyetemre is küldték Ernestóval együtt, aki orvos lett. Márpedig az orvosképzés egyetlen országban sem olcsó mulatság.

Nem lehet véletlen ez a magatartás a balos „szakértők” és életrajzírók táborában. Ezek ugyanazok az emberek, akik eltagadták, elkenték Lenin értelmiségi származását, hisz hogy néz az ki, ha a „legnagyobb proletár” voltaképpen egy bölcsészcsaládból eredt és maga is az volt? Ők tagadták le – amíg tehették – hogy Sztalin fiatal korában papnövendék volt, ők nem csodálkoztak azon, hogy Carlos, a nagy nemzetközi terrorista (mellesleg Che Guevara nagy bámulója, ezért e könyvben még lesz róla szó!) is a leggazdagabb családból eredt. Van ennek hagyománya a későbbi időkben, sőt napjainkban is – lásd Oszama bin Laden szüleinek, és neki magának is rendelkezésre álló hatalmas vagyonát. (Aki nem érti, hogyan jön ide bin Laden, az semmit sem ért a huszadik század második felének történelméből, abból, hogy kik és miért támadták-támadják a nyugati demokráciákat már nem csak ideológiai alapon, Lenintől bin Ladenig.)

Vannak más szerzők, akik úgy állítják be a dolgot, mintha a Guevara-család csak a legidősebb fiú megszületésekor lett volna gazdag, aztán fokozatosan elszegényedtek. Ezek is szeretik úgy beállítani Ernestót, mintha gyermekkora afféle majdnem-nyomorban telt volna el. De hát erről szó sem volt.

A vagyoni állapotról csak annyit, hogy a Guevarák a környék ismert ültetvényesei, nagybirtokosai voltak. Lehet, hogy két-három nemzedékkel korábban egyik családnak is, a másik családnak is több birtoka, nagyobb földjei vagy több állata volt. De belenyugodhatunk, hogy ekkor is volt mit a tejbe aprítaniok. Márt csak azért is, mert az apa birtokában lévő nagy ültetvény egyszerűen megvolt, működött és hozta a sok pénzt. Annyira jól ment, hogy Guevara úrnak nem is kellett vele foglalkozni, megvolt annak a vezető személyzete és voltak munkásai is, akiket kétségtelenül kizsákmányoltak, mint afféle vérbeli kapitalisták…

Emellett volt építész az apa, és csak ennek a hivatásának élt. Ez is nagyon sokat jövedelmezett. Így aztán az sem okozott nagyobb gondot, amikor kiderült, hogy a kisfiúnak asztmája van. Legalábbis nem anyagi tekintetben. Che kétéves volt, amikor meglepte az első roham. Még jószerével beszélni sem tudott és a szülei tehetetlenül nézték, ahogyan levegőért kapkod. Ez 1930-ban történt és a következő négy évben a család mindent megpróbált, hogy kigyógyítsa. A misionesi házban egymást váltották az orvosok, mindegyik más terápiát írt fel és alkalmazott, a kisfiú pedig csak szenvedett. Vele szenvedtek szülei is, akik őszintén szerették kisfiukat. Bár akkor már nem ő volt az egyedüli gyermekük, gyors egymásutánban születtek a többiek is. Szülei nemegyszer az ágya mellett éjszakáztak, hogy azonnal közbeléphessenek, ha ismét rohamot kap.

Aztán végül is az az orvosi direktíva győzött, amely szerint a gyereknek levegőváltozásra, más, enyhébb klímára van szüksége. Ekkor a család egyszerűen elköltözött a Córdoba környéki hegyekben fekvő Altagraciába. Ez már nevében is jelzi, hogy itt magaslati levegőre számíthattak.

A misionesi ültetvényt természetesen megtartották, az idősebb Guevara pedig építészeti-tervezési-kivitelezési munkákat vállalt. Közben folyamatosan születtek a gyerekek – Ernesto után Celia, aki apja pályáját követve szintén építész lett. Utána jött a világra Roberto Guevara, aki ügyvédnek ment. Az „egy fiú, egy lány”-sorozat így is folytatódott: a negyedik gyerek megint lány volt. Annamaria. Celia mintájára ő is az építészetet választotta. Ötödikként egy fiú. Juan Martin zárta a sort, aki a művészeteket képviselte a családban, merthogy rajzoló lett belőle.

A család annak ellenére, hogy nagybirtokos és úgy is él – liberális eszméket vall. Ebben még nem lenne semmi furcsa, de azon már elgondolkozhatunk, hogy az 1935-öt követő időkben a spanyol köztársaságiak mellett állnak. Amit nyilván a pontosabb információk hiánya okozott. Hiszen ha tudták volna, hogy az az erő, amit akkoriban „köztársaságinak” neveztek, lényegében a kommunizmus szolgálatában állt (bár nem mindig volt tudatában) és a Szovjetunió nagy segítséget nyújtott ezeknek az erőknek – akkor talán nem lelkesedtek volna érte. De hát ne feledjük: a második világháborút megelőző időkben Latin-Amerika nagyon messze volt Európától és az ottani folyamatok mélyebb ismeretétől. Ez különben megmutatkozott abban is, hogy a háború után oly sok nácinak sikerült menedéket kapnia, vagy elbújnia a földrészen, sőt – ami még rosszabb – a legtöbbször bujkálniok sem kellett. Hisz a dél-amerikaiak többsége, ha egyáltalán volt fogalma arról, mi történt Európában 1939 és 1945 között – egyszerűen el sem hitte, hogy Auschwitz létezhetett, hogy Sztalin és Hitler egész népeket, fajokat irtottak ki, vagy ezt legalábbis megkísérelték.

Nos, az mindenesetre szép dolog volt, hogy a Guevara-házaspár a háború alatt a távolból is az antifasiszta koalíciónak drukkolt és nyilván ez hatással volt kamasz gyermekeikre is.

Hogy mennyire nem voltak szegények, arról még egy adalék: amikor a spanyol „köztársaságiak” (vörösök) bukása után közülük számosan menekültek Dél-Amerikába, a Guevara-család saját öt gyereke mellé minden további nélkül befogadott egy hattagú spanyol családot, amelynek négy gyermeke és a Guevara-gyerekek együtt nevelkedtek fel. Ez anyagilag nem jelentett számukra érezhető megterhelést, pedig akkor már mind az öt gyermekük növekedni kezdett és nyilván sokba került. Ennyit a marxista szerzők azon állításáról, hogy a Guevara- és Serna-családnak már Ernesto születése idején is alaposan össze kellett húznia magát…

Ernesto beteg volt.

A család ezzel – ha nehezen is – de megbékélt. Az asztma ellen nem sokat tehettek akkortájt. Így aztán – amiről kevesen tudnak – a leendő orvos, forradalmár (anarchista?) gyakorlatilag egész életében beteg maradt és ez sokszor rányomta bélyegét a tetteire, körülményeire, viselkedésére is.

Nagyon ragaszkodott anyjához, akinek sok jel szerint ő volt a kedvenc gyermeke. Ez a ragaszkodó kapcsolat még felnőttkorukban is megmaradt. Jó ideig otthon maradt, betegsége miatt nem kellett iskolába járnia. Anyja tanítgatta. Persze néhány év múlva a gyereknek hiányozni kezdtek a barátok, az idegen gyerekek és felnőttek, akik között – remélte és hitte – valami roppant érdekes dolog várhat rá. És mivel makacs volt, akaratos, sikerült rábeszélnie szüleit: engedjék iskolába járni. Nem az a fajta volt, akit büntetlenül lehet pátyolgatni, kényeztetni, aki az ilyesmibe nemcsak beletörődik, de egyenesen beleszokik és attól kezdve el is várja ezt az életformát. Még később pedig nem is tud már másképpen élni.

Apja későbbi emlékei szerint Ernesto mindig is „vezérlelkű” volt. Nekünk itt Európában a „Vezér” szó eleve gyanús, kétértelmű – helyesebben szólva inkább nagyon is egyértelmű. Mindenesetre Che apja azt állította, hogy asztmás kisfia hamarosan összefogta a környék gyerekeit és már hat éves korától egy egész Córdoba környéki gyermekcsapatot vezényelt. Mondhatnánk úgy is, hogy „csapatot” vagy „bandát” alakított. Persze, ha kissé megkaparjuk a dolgot, feltűnik, hogy hat évesen a kicsi még iskolába sem járt, otthon ült a birtokon és az első időkben anyjával tanult. Tehát ha ez meg is történt, csak később történhetett.

Az bizonyosnak vehető – testvérei is említették később – hogy Ernesto kiskorától mindig és mindenütt azonnal jelezte, hogy ő vezéregyéniség. Mint a farkasok között a falkavezér, neki is folyton ez járt az eszében és nem tűrte el, hogy egy társaságban nem ő a legfontosabb, a vezéregyéniség. Az, akire figyelnek és aki szavára adnak. Ezt persze egy pszichológus nem tartaná annyira pozitív tulajdonságnak, főleg nem annyira, amennyire aztán később – amikor már tényleg vezér lett, bár szinte soha sehol nem volt első ember, jó esetben is csak második vagy harmadik – a hozzá közelállók tartották. Úgy is mondhatnánk, hogy így születnek a kis és nagy zsarnokok… És ha Ernesto Che Guevara tovább él, talán valóban egy második Fidel Castro lett volna belőle, ami már önmagában is szörnyűség.

A kis Ernesto – akkor még nem „Che” – vézna, sovány, törékeny alkatú gyermek volt. Sápadt, sovány arcából nagy sötét szempár meredt a világra. Hiába etették, nem akart hízni. Az argentin éghajlat alatt elég feltűnő volt az is, hogy a széltől is óvott gyermek folyton pulóverben és sállal a nyakán szaladgál – ez aligha hatott az asztma ellen. Persze felfedezhetünk némi ellentmondást ezen történetek és az apja állításai között – a „gyermekbanda vezére Córdoba környékén” című történetre gondolok. Egyes életrajzírók szerint a kisfiú eredetileg nem is volt asztmás, csak az apja testedzési céllal (hogy nyápic és egyelőre még egyke fiát férfivá nevelje!) reggelente belezavarta egy hideg hegyi patakba, attól lett asztmás. Ez is nagyon valószínűtlen sztorinak tűnik.

Ő maga későbbi elmondása szerint az asztmát valamiféle allergiának tartotta és úgy vélte, hogy csupán pszichés alapon van neki. Ellenszerként mindenféle testedzést, sportolást vállalt fel később, így akart megszabadulni a nyavalyától. Nem sikerült.

Mellesleg ma, a huszonegyedik század elején és közel négy évtizeddel Che Guevara halála után tudjuk, hogy az asztmának igen gyakran genetikus okai vannak. A kutatók 2003-ban meg is találták az ezért a betegségért felelős gént. Minderről azonban Guevara akkoriban – természetszerűleg – még nem tudhatott.

Akik eddig megírták élettörténetét, a gyermekkort illetően kétféle „iskolát” képviseltek. Ezek egymással szöges ellentétet képeznek. Az egyik fajta biográfia arról regél, hogy a kis Ernesto – akit szülei Ernestito-nak is szólítottak, sőt egyéb beceneveket is használtak – szerény, csöndes, hallgatag és egyben nagyeszű gyerek volt. Aki meghúzta magát, sokat olvasott és volt egy csodálatos képessége. Azonnal átlátta a dolgok lényegét, nem igényelt sok magyarázatott. Ez magyarázta volna – a szerzők véleménye szerint – a későbbiek során azt, hogy olyan könnyedén vette az akadályokat, briliáns elme lévén mindent hamar megtanult, elsajátított.

A másik, hasonlóan végletes vélemény meg ezzel ellenkezően az, hogy „Ernestito”’ egy égetnivalóan rossz kölyök volt, akire az „élénk” jelző még valóságos dicséretnek számított. Egy ördögfióka, aki nemhogy betegesen magába vonuló nem volt, hanem pontosan fordítva, az iskolai sportokban éllovasa) a szó szoros értelmében is, merthogy állítólag nagyon jól lovagolt), azonfelül a dél-amerikaiak körében népszerű, északról leszivárgott rugby nevű sportban is az élen járt.

Az igazság, mint oly gyakran, nyilván e kettő között található, sőt azt sem zárhatjuk ki, hogy kisfiúkét Ernesto még csöndes, gyenge és asztmatikus mamakedvence volt – de később, az iskolai évek alatt átértékelte helyzetét és ahogyan megnyíltak előtte a lehetőségek (sportolás, tanulás, stb.) úgy mindinkább élt is velük. Még valószínűbb az a feltevésünk, hogy pontosan olyan volt, mint a többi gyerek. Hiszen mindnyájan ismerjük azt az önkéntelen önbefolyásolási módozatot, amellyel utólag különféle tulajdonságokkal ruházzuk fel egykori osztálytársainkat – attól függően, milyen pályára mentek, hol értek el sikereket. Akiből híres író lett, arra hajlamosak vagyunk úgy emlékezni, mint aki „már akkor is” csak írt, szépen fogalmazott stb. Akiből híres sportoló lett, annak egyéb szellemi vagy más teljesítményeire nem emlékezünk, ez az utólagos információ és/vagy tény teljesen elhomályosítja egyéb akkori jellemzőit, képességeit, sőt a más természetű eseményeket is.

Nem meglepő, hogy valószínűleg így történt ez Che Guevara esetében is. A volt osztálytársak, gyermekkori barátok és akkori felnőttek később már azért és úgy emlékeztek vissza, amiért és ahogyan Che életének eseményei ezt megkövetelték. Nagy ember, úgynevezett népi hős, ismert forradalmár stb., lett belőle – tehát senki sem állt elő olyan emlékekkel, amelyek ezt a nagyságot lekicsinyítették volna. Az emberek mindig is élenjárnak a legendák gyártásában. Hát még, ha azoknak csakugyan van valamilyen alapjuk!

Néhány fontos dolgot persze minden legendás rárakódás nélkül tudunk és elfogadhatunk. Az egyik, hogy a kisfiút nem kényszerítették a szülei semmilyen elv, nézet, ideológia felvállalására, ami kétségtelenül tiszteletet érdemlő magatartás. Így például a kis Ernesto nem járt templomba – ösztönösen idegenkedett a vallástól. Ne feledjük el, hogy ez egy igen vallásos, sok tekintetben bigottnak is nevezhető katolikus országban történt, méghozzá nem manapság, hanem az 1930-as években.

A másik: a fiú rengeteget olvasott. Ismét bebizonyosodott az a régi tétel, hogy ha egy családnak van otthon saját könyvtára, akkor az egymást követő nemzedékek egyre műveltebbek lesznek. A kisfiúban talán nemcsak azért ébredt fel az olvasás iránti vágyakozás, mert asztmás létére meglehetősen korlátozták a mozgását. Természetes kíváncsiság mozgatta, hogy ráleljen a világra. Az igazi nagyvilágra, amelynek otthon és a maga környezetében csak egy kicsiny szeletét láthatta. Ez majdhogynem a nagyvilág miniatűr karikatúrája volt az egészhez képest, és Ernesto ezt valahol belül ösztönösen érezte is. Ezért akart minél többet tudni az igaziról.

Az ismeretszerzés egyik legfőbb és bizonyos korban szinte az egyetlen lehetősége az olvasás volt. A világ könyvekbe van zárva, ma azt mondanánk: könyvekbe is. A gyerek tehát falta a klasszikus irodalmat, de a lexikonokat és a megismerés egyéb eszközeit, forrásait sem hagyta ki.

Mint oly sok értelmes kölyök, tizenhárom-tizennégy évesen ő is írt verseket. Emellett franciás műveltségű anyjától erősen tanulta ezt a nyelvet. Éppen úgy olvasott Vernét meg Dumas-t, mint Nerudát vagy… Freud-ot. Ismerjük mindnyájan ezt a könyvfalási vágyat, amely a többre vágyó lelkeket ebben a korban eluralja. Ők semmi kivetnivalót vagy különöset nem találnak abban, hogy ennyi mindent „összeolvasnak”. Hiszen ez a is a világ része. A világ része az, hogyan képzelte el Verne a jövőt a Földön és a kozmoszban – de az is, mit írt az emberi lélek vélt vagy valós mélységeiről Freud és mások, miként látták azt a nagy írók és filozófusok, a múltat festő történészek és a meg nem élt, mégis oly valószínű sorsokat kitaláló, ily módon embert (olvasót) formáló szerzők.

Ami a lelkét illeti: önmarcangoló típus volt, akkor még az. Nap mint nap – legtöbbször este, elalvás előtt – elemezte aznapi viselkedését, gondolatait és cselekedeteit, és ha az eredmény enyhén szólva „nem kielégítő” volt, akkor szinte sírva fakadt és átkozta magát meg a sorsot. Nagyon szép vonása volt, hogy igyekezett mindig jobb lenni, mint volt addig. Úgy ment a képzelt – de teljességgel ismeretlen – jövőjébe, hogy szilárdan elhatározta: sokat fog tudni és nem követ el semmi rosszat.

A rossz kerülése jó ideig sikerült is, aztán már nem annyira…

Ami a külsejét illeti, csinos fiúnak mondták. Ne feledjük, abban a környezetben „Ernestito” a maga latinos külsejével éppen beleillett az elfogadott „szépség”-ideálba. Mert a kezdetben vézna és a fizikai fejlődésben kissé elmaradottnak tetsző fiúcska hamarosan sportolni és nyúlni kezdett. Karcsú volt, a haja sötétbarna, a szeme sötéten csillant és mivel nagykamasz korára már mosolyogni és megtanult, sőt eleve vidám természetű lett – hát persze, hogy tetszett a rokonoknak, a nagycsaládnak, sőt talán bizonyos lányoknak is.

Hogy voltak-e gyermekszerelmei, erről azért általában hallgatnak az életrajzírók és maga Che sem dicsekedett később efféle kalandokkal. Ha voltak is, nyilván nem úgy végződtek, ahogyan ő szerette volna. Már ha egyáltalán tudta, hogy mit is akar, mit nevezne sikernek és mi a kétségtelen kudarc? Gyanítjuk, hogy a vallásos országban jó hetven évvel ezelőtt egy kamasz fiúnak szinte semmi esélye sem volt megélni egy teljes diákszerelmet. A beteljesüléshez, vagyis a szexuális együttléthez szinte reménytelen volt eljutni. Ezt akadályozták a szigorú erkölcsök, a normák, a szabályok, amelyeket szinte mindenkinek be kellett tartania. Különösen a lányoknak. Így hát nem sok esélye lehetett közöttük még egy szexuálisan kiéhezett és ravaszsággal megáldott félig felnőtt ifjú embernek sem – nemhogy az ennél a szintnél azért jóval szerényebb Ernestónak.

De a fiatalkori szerelmi ügyekre hamarosan visszatérünk. Most lássuk jellemének és életének egyéb mozgatórugóit.

Még szinte kamasz volt, amikor elhatározta, hogy némi – igen szerény mennyiségű – készpénzzel a zsebében monitoron és kerékpáron bejárja hazáját. Vagyis szinte egész Argentínát a keleti óceáni parttól a nyugati nagy hegyekig, a fagyos déltől a trópusi északig. Persze az egészből egy pár hónapig tartó nagy „buli” lett, de ne tegyük hozzá. hogy „csak” vagy „mindössze” – mert ez így is kemény lecke volt. Ahhoz, hogy élhessen, időnként meg kellett állnia és dolgozni, pénzt szerezni, majd tovább tekerni a pedált.

Európából nézve irigylésre méltó, hogy az 1940-es évek elején, amikor nálunk vérbe borult a kontinens és milliók haltak meg iszonyatos szenvedések közepette, amikor két kéz ujjai nem bizonyultak elégségesnek ahhoz, hogy összeszámoljuk az aljasul lerohant és megszállt országokat – addig azon a másik földrészen milyen idilli állapotok uralkodtak. Gyakorlatilag Amerika volt az egyetlen kontinens, ezen belül pedig tisztán Dél-Amerika, amelyik megúszta a második világháborút. Amely abból teljesen kimaradt és ezért még az ottani értelmiségiek sem fogták fel teljes egészében, milyen rettenetes korszak is volt ez a világ többi része és elsősorban Európa számára.

Nem hibáztathatjuk Ernesto Guevara de la Sernát, hogy minderről semmit sem tudva, fütyörészve és boldogan kerekezett az argentin tájakon. Szerette Argentínát, ez volt a hazája és jól érezte ott magát – eltekintve az asztmától, talán az egyetlen akadálytól, amelyet igazán sohasem tudott legyőzni. A kerékpáros vállalkozása is nyilván azért született az agyában, mert meg akarta mutatni a világnak, hogy őt semmi sem állíthatja meg. Ez a jellemvonása később is sokszor előbukkant, mi több, maga vallotta be nem is egyszer nyilvánosan. „Győzni akartam!” – kiáltotta később a világba – Kubából is, amikor már győzött. Vagy – ma már tudjuk – azt hitte, hogy nagy győzelmet aratott Fidel Castróval együtt.

Mindenesetre a fiatal Ernesto Guevara több ezer kilométert utazott Argentínában és ez kétségtelenül jellemformáló és egyben testet edző utazás volt. A fiatalember dolgozott parasztoknál, segített különféle intézményekben, takarított kórházakban, nem túl sok pénzért még vándorcirkuszban is fellépett mint „kerékpárbajnok”. Sokat látott, tapasztalt.

A bátorsággal soha nem is volt baj. Még inkább a vakmerőséggel sem. Amikor tizenöt éves korában (1943-ban) szerte az országban diáklázadások törtek ki és minden iskolában azzal fenyegetőztek a tanulók – főleg persze az egyetemisták, de a gimnazisták egy része is! – hogy az utcára vonulnak tüntetni – Che Guevara a következő, meglehetősen furcsa nyilatkozatot tette (és vesztére később sokan emlékeztek is rá): „Utcán tüntetni, hogy a rendőrök gumibottal jól elverjenek? Hát azt nem. Én csak akkor megyek oda, ha valaki fegyvert ad a kezembe.”

Mivel tizenöt éves volt mindössze, ezeket a mondatokat vehetjük nagyszájú, gyerekes hencegésnek is. De felfoghatjuk úgy is, hogy ez a sok mindenen eltöprengő, annyi dologhoz remekül értő, az összefüggéseket jól látó gyerek már akkor felfogta: harcolni csak úgy érdemes, ha van esély a győzelemre (Igaz, halálának előzményei mintha nem ezt mutatnák…)

Szerinte akkor érdemes valamiért küzdeni, ha annak megfelelő, a győzelmet ígérő eszköz is van a kezükben. Az eszköz – mint később kiderült – éppen az a fegyver volt, aminek hiányát már tizenöt évesen érezte. Akkor még nyilván csak ösztönösen, hisz semmilyen elméleti, még kevésbé gyakorlati felkészültsége nem lehetett a későbbi nagy forradalmár szerepére.

Akkortájt Buenos Airesben laktak. Ide költöztek le előzőleg a hegyekből. Miközben sorra megszülettek, majd növekedni kezdtek a kisebb testvérei – két húga és két öccse – anyjának továbbra is „Ernestito” maradt a kedvence. Őt tanította franciául, az ő egészségéért aggódott nap mint nap. A marxista életrajzírók természetesen nem mulasztják el hangsúlyozni, hogy erre az időre a Guevara-család totálisan tönkrement és elszegényedett. Ami persze messze járt az igazságtól.

Már csak azért is, mert ez a család az említett spanyol orvos családját, ott is több gyermeket felnevelt a sajátjaival együtt, akik végül is egyetemre mentek mindahányan. Olyan országban, ahol a diákoknak nem is kicsi tandíjat kell fizetniök újra és újra minden szemeszterért (félévért), ez nem kis teher még egyetlen diák esetében sem. Hát még, ha egyidőben voltaképpen öt saját és több befogadott idegen gyerekeket kell élelmezni, ruházni, olykor gyógyítani és taníttatni!

Egyszerűen hihetetlen, hogy ezek az életrajzírók (vagy mivel sokat hamisítottak, hát inkább így kellene írni: „életrajzírók”…) ezt ne vették volna észre. Egyszerűen ismét átlépték az igazságot, ahogyan az a marxistáknál amúgy is szokásos és a tényeket nem véve figyelembe a mai napig terjesztik ezt a szegénység-maszlagot. A Guevara család köszönte szépen, de az 1950-es években is jól érezte magát. Végül is az utolsó gyerek már az 1950-es években járta ki az egyetemet, és mindegyik taníttatására, valamint az egész család fenntartására jutott elég pénz.

Olyannyira nem voltak szegények, hogy amikor Ernesto a biciklitúrából visszatérve keserves csalódást volt kénytelen átélni – asztmája nemhogy nem múlott el, hanem egyenesen kiújult! – félbeszakítják a fiú tanulmányait és az egész család elköltözik, vissza Córdoba mellé, ahol korábban egyszer már éltek. Itt magasabban vannak, a légkör enyhébb, a levegő sokkal jobb a betegnek.

Néhány fentebb említett életrajzíró szerint a család előzőleg azért költözött Buenos Airesbe, mert erősen romlott anyagi helyzetük. Nos, ha ez igaz lett volna, akkor éppen nem a drága fővárost, hanem a sokkal olcsóbb vidéki életet választották volna.

Egyik életrajzírója szerint leszolgálta katonaidejét, a másik szerint asztmája miatt a sorozóbizottság elől úgy elzavarták, hogy a lába alig érte a földet. Ez utóbbi látszik valószínűnek, már csak azért is, mert ismeretes Guevara ehhez fűzött saját kommentárja:

– Ez az ócska tüdőm végre valami hasznot is hozott nekem!

Vagyis, kiszuperálták és nem kellett magára öltenie az argentin egyenruhát. Persze nem ez az egyetlen ilyen hiba az efféle írásművekben. Egy másik történet arról szól, hogy lám, milyen önfeláldozó ember volt a leendő doktor úr – még fel sem vették az orvosi karra, ő már elment Venezuelába egy leprakórházba dolgozni… Hogy a valóságban ez hogyan történt, majd a következő fejezetben olvashatják.