Nemere István

FERENC JÓZSEF

MAGÁNÉLETE

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2015

ISBN 978-963-387-389-2

TARTALOM

Első fejezet

Második fejezet

Harmadik fejezet

Negyedik fejezet

Ötödik fejezet

Hatodik fejezet

Hetedik fejezet

Nyolcadik fejezet

Kilencedik fejezet

Tizedik fejezet

Tizenegyedik fejezet

Első fejezet

Az érkezés

Ferenc József egy olyan híres család sarja volt, amely már évszázadok óta beírta magát Európa történetébe.

Az első Habsburg, ki így nevezte magát, egy Svájc szélén található kicsiny várról, Habichtsburgról kapta a nevét. Ő már a XI. század végén élt és Ottónak hívták. A következő században a Habsburgok mind ismertebbek lettek, végül pedig trónra is kerültek. Mindig arisztokraták voltak, akik ha kellett, fegyverrel a kézben nyargaltak a csatában, ám ha kellett, a diplomáciában jeleskedtek. Később, már ausztriai uralkodásuk idején pedig arról lettek híresek, hogy ügyesen ötvözték a brutális erőszakot (amely akkoriban kontinens-szerte ismert és elismert módszere volt a hatalmasoknak) a finomabb tevékenységgel. Például az ügyesen kötött házasságokkal s egyéb kapcsolatokkal. Ezekkel legalább annyi sikert értek, el mint a csatatereken.

Birodalmuk különféle korszakokon ment át. Mint minden politikai szervezetnek, ennek is voltak nagy felemelkedései és hanyatlásai. Volt tespedés és volt előretörés, volt nyugtalanság és volt viszonylagos békés korszaka is. Megrázták forradalmak és volt idő, amikor hajszálon függött egész létezése. Volt, amikor a Birodalom majdnem szétesett és voltak korszakok, amikor mindennél erősebbnek, szinte megingathatatlannak tetszett. Rágták belső férgek és támadták külső ellenségek. Néha az, ami hosszabb ideig összetartotta, egyszercsak széthúzó erővé változott és végül a vesztét okozta.

De most még nem tartunk ott. Azok a Habsburgok, akik a kezdet kezdetén nem számítottak a (német) birodalmi hercegek közé, nem voltak rokonai semmilyen külföldi dinasztiának – az évszázadok során alaposan megváltoztak. Még a birtokaik sem alkottak összefüggő területet e korai századokban. Ám később minden megváltozott és pár száz éven át Európa közepén egy nagy és viszonylag erős birodalmat hozhattak létre. Volt idő, amikor a földrészen ez volt a legnagyobb állam, számtalan nép lakta, sokféle területet ölelt fel.

Nem áll szándékunkban statisztikát közölni arról, hány Habsburg ült hány ország vagy nemzet trónján. Elég annyit megjegyeznünk, hogy a magyar trónra rövidebb-hosszabb ideig összesen tizenheten kerültek – tizenhat férfi és egy nő (Mária Terézia). Ezek között időrendi sorrendben az utolsó előtti volt Ferenc József.

A korszak

Véget ért a napoleoni lázálom. A magas arisztokrácia felől nézve ennek a parvenünek a felbukkanása semmi jót sem jósolt, csak a földrész szétzilálását – és ez csakugyan sikerült is. Ámde Napoleon 1821-ben meghalt egy nagyon távoli szigeten, és senkit sem érdekelt, hogy valóban betegség vitte-e el őt, mint hangoztatták a felelősök, vagy (mint mára bebizonyították) alattomos módon megmérgezték, eltették láb alól.

Minket ez a történet azért érdekel, mert Napoleon egyetlen legális fia, a Sasfiók osztrák Habsburg-hercegnő anyja révén Bécsben nevelkedett. Huszonegy évesen őt már valóban egy tüdőbetegség vitte el végleg. Rideg környezetben, idegenek között nevelkedett az, akiben sokan akkor még a jövendő nagy reménységét látták. Napoleon személyének, hatalmának és eszméinek folytatását…

Nem véletlenül hoztuk szóba a reichstadti herceget, vagyis Franzot, Napoleon „osztrák fiát”. Bár a történészek erősen tagadják, hogy igaz lenne – meg kell emlékeznünk egy legendáról. Amely talán nem is csak legenda.

1829-ben és 1830-ban az akkor uralkodó osztrák császár, II. Ferenc fia, a szintén Ferenc Károly Józsefnek elkeresztelt férfi (született 1802-ben) már házasságban élt feleségével, Zsófiával. Az apa, Ferenc császár még 1768-ban született és pár évvel az itt tárgyalt események után, 1835-ben hunyt el. 1804-től uralkodott a napoleoni idők alatt. Az ő keserű-kényszerű feladata lett a francia császárhoz adni feleségül lányát, Mária Lujzát. Igen váltakozó volt viszonya a Korzikaival – háborúskodtak is eleget. Megesett, hogy Napoleon foglalta el Bécset, mígnem aztán Ausztria a győztes koalíció tagjaként segítette vissza a trónra a Napoleontól elűzött francia királyi családot. Ferenc 1830-ban Magyarország trónjára ültette szellemileg visszamaradott elsőszülött fiát, Ferdinándot.

Ferenc József apja egész életét árnyékban élte le. Voltaképpen négy ember árnyéka vetült rá, főleg azért, mert neki magának semmilyen kiemelkedő képessége vagy jellemvonása nem volt. Előbb apja, Ferenc császár dominálta a fiatalember életét, majd félresikerült féltestvére, Ferdinánd került a trónra helyette, és megint csak árnyékban maradt. Aztán megnősítették és felesége, Zsófia, a szellemes, kicsit erőszakos és politikailag nő létére meglepően aktív asszony uralma alá került. Élete végén pedig fia, a fiatalon császárrá lett Ferenc József volt az a negyedik személy, aki őt teljességgel háttérbe szorította. Nem csoda, ha nagyon keveset tudunk Ferenc Károly Józsefről. Nem igazán szolgált rá figyelmünkre. Ebbe a történetbe is csak úgy „jött be”, hogy állítólag ő volt a későbbi császár apja.

Az „állítólag” szótól prüszkölnek a hivatásos történészek, de mi megengedhetjük magunknak, hogy ne haladjunk az ő nyomaikban. Még a pletykákra is sort keríthetünk és tallózhatunk korabeli levelekben, emlékiratokban, feljegyzett tényekben, találgatásokban, utalásokban is.

Nos, az egyik ilyen feltételezés szerint az események Zsófiánál kereszteződtek. Az asszony 1805-ben született Münchenben mint bajor királylány és 1824-ben adták hozzá Ferenc Károly Józsefhez. A fiatal lány, majd asszony nem örült ennek a házasságnak, tisztában volt azzal, hogy férjeura voltaképpen – enyhén fogalmazva – igen szerény képességekkel bír. Talán ez inspirálta őt arra, hogy helyette is ügyködjön. Nagyon energikus nő lévén sok mindenbe beleártotta magát, különösen később, amikor fiából kellett császárt csinálnia.

De aktivitása már korán kialakult. Még a mindenható kancellárnak, Metternichnek is számolnia kellett vele. Zsófia erős egyénisége, politikai érzéke és az a képessége, hogy mindenütt megtalálta a számára használható embereket, érdekcsoportokat – erőssé tették őt ebben a kezdetben idegen udvarban.

Mindenesetre hamar feltalálta magát. Férje teljesen megbízott benne és talán sohasem tudta meg, hogy felesége az 1820-as évek végén nagy szerelmi románcot folytatott… Napoleon fiával. A Sasfikót akkor Bécsben nevelték, voltaképpen fogságban, de a császári udvarban megfelelő elhelyezést és iskolázottságot, műveltséget szerezhetett. Gyakorlatilag igen sok időt töltöttek együtt őt ketten: az idegen udvarból idekerült fiatalasszony és a nála hat évvel idősebb félig francia, félig osztrák, vagyis szintén idegen császárfi.

A pletykák szerint az idő együtt való eltöltésének szélső határa kiment egészen a szexuális életig. Mindenesetre figyeljünk fel néhány tényre. Az első: a reichstadti herceg, „Franz”, és Zsófia szerették egymást: Szinte együtt laktak, egy fedél alatt, bár nem egy lakosztályban. Kettő: a férj nem sok vizet zavart, az sincs kizárva, hogy nem mindig teljesítette vagy teljesíthette az úgynevezett „férji kötelességeit”, csak ha Zsófia ezt megengedte neki.

Három: a csecsemő, akit Ferenc Józsefnek kereszteltek el „apja” után, ebben az időben született. Fogantatása idején a románc javában tartott… Négy: többen feljegyezték, hogy Ferenc József születésekor hihetetlen mértékben hasonlított magához a húsz évvel korábbi… Sasfiókhoz, Franzhoz. Pontosan olyan csecsemő volt, mint amaz. Ezt a döbbenetes hasonlóságot az akkor élő bennfentesek megnézhették a két gyermekről két évtized időközzel készült korabeli rajzokon is.

De van egy ötödik érvünk is. Ferenc József uralkodóként, felnőttként, sőt idős felnőttként is csupán egyetlen képet tűrt meg spártai egyszerűséggel berendezett hálószobája falán (ahol az a bizonyos, immár legendás katonai vaságy is állt). Ez a kép pedig nem volt más, mint a Sasfiók arcképe!

Figyeljünk jól: nem a saját szüleit tette oda, nem gyermekei vagy felesége képét. Nem valami tájképet, neki kedves emléket. Hanem annak az embernek az arcképét, aki – szerintünk – az apja lehetett. Az igazi apja.

Hogy honnan tudhatott erről? Hát talán onnan, hogy az anyja, Zsófia valamikor, életének egy későbbi szakaszában, vagy már a halálhoz közeledve bevallotta fiának a nagy igazságot. Ismétlem, erre nincs semmilyen bizonyíték. A világtörténelem attól már nem fog megváltozni, ha be is bizonyítanánk, hogy Ferenc József osztrák császár és magyar király nem volt más, mint Napoleon unokája!

Azon sem csodálkozhatunk, hogy Ferenc József ezt sohasem vallotta be senkinek. Már ha biztos volt benne, akkor sem. Hiszen erősen katolikus nevelést kapott, minden iratban az apja (Ferenc Károly József osztrák főherceg, a császár harmadik fia) leszármazottjaként szerepelt. Ha beismeri, hogy az anyja megcsalta az apját, és ő nem is az osztrák főherceg fia, hanem egy „külföldié” – veszélybe kerül trónöröklése, sőt eleve a pozíciója is.

A másik ellenérv: nem vallhatta be sohasem, hogy az anyja így viselkedett. Ezzel megsértette volna annak emlékét. Zsófia – ha egyáltalán bevallotta valaha is ezt a félrelépést a fiának – biztosan kérte is egyúttal, hogy a hírt őrizze meg a maga számára. Ez sok szempontból nem volt publikus és nyilvánosságra hozatala több mint bűn – nagy politikai hiba lett volna.

Mindenesetre Zsófiáról még a leginkább Habsburg-párti kiadványokban is olvashatjuk, hogy mély érzelem fűzte a Sasfiókhoz, amikor pedig az 1832-ben haldoklott, Zsófia ápolta őt éjjel-nappal: Ami nem lett volna a kötelessége, hiszen még csak rokonok sem voltak. Itt tehát valami többről volt szó. A reichstadti herceg halála nagyon megrázta Zsófiát, sokáig búskomor volt.

Azon sem árt eltöprengeni, hogy Zsófia és Ferenc Károly József házassága hat éven át gyermektelen volt! Ez azért mond valamit, bár természetesen nem elsőrendű bizonyíték. Az első gyermekük (?) éppen Ferenc József volt, aki 1830-ban született. A következő tizenkét év alatt Zsófia szült még néhány fiút és egy lányt, ez utóbbi hamar meghalt. Természetesen a második gyermektől kezdve már feltételezhető, hogy azok apja az osztrák férj volt, ennek már nincs jelentősége. Mindenesetre elgondolkoztató tény, hogy Ferenc József nagyon elütött a testvéreitől, különösen természetét, képességeit tekintve.

Zsófia mint mindent, fiai nevelését is erősen kézben tartotta. Elsősorban mélységes istenhitre és katolikus vallásra oktatta-szoktatta fiait, ami aztán később meglehetősen behatárolta azok elméjét és mozgását. Az apa – most már hagyjuk a Sasfiókügyet pihenni, tehát ne kérdőjelezzük meg folyton Ferenc Károly József apaságát – a háttérbe húzódott. Amúgy egy vallásos, istenfélő és zárkózott ember volt, a politikához nem értett és szerencsére nem is hitte, hogy ért hozzá. Mélységesen vallásos ember lévén nem is mutatkozott a nyilvánosság előtt, naponta járt imádkozni, gyónni és áldozni. Egyetlen szenvedélyét az jelentette, hogy hatlovas aranyozott fogaton olykor végighajtott a bécsi Práteren. Ilyenkor természetesen mindenki kitért előle, ő pedig azt hitte, tisztelik. De valójában nem sok vizet zavart és ezért nem is törődtek vele. Sem az udvar potentátjai, sem a bécsi köznép.

A leendő császár első éveiről nem sokat mondhatunk.

Úgy élt, mint a bécsi udvarban a számos gyermek. Ez az udvar télen a Hofburgban, a város szívében éldegélt, késő tavasszal kiköltözött Schönbrunnba és ott töltötte a nyarat. Aztán ősszel az egész udvar visszatért a városba. Ez évről évre, évtizedeken, sőt kis híján évszázadokon keresztül egyhangúan ismétlődött. De ebben senki sem talált kivetnivalót.

Az udvar másik jellegzetessége a sok gyerek volt. Egyetlen Habsburg-ivadékot sem képzelhetünk el magányos gyermekként. Nem voltak „egykék”, már csak azért sem, mert ez a család századok óta hagyományosan és közmondásosan szapora volt. Nem véletlen, hogy Bécsben a köznép olykor „nyulaknak” nevezte őket…

Mindig rengeteg gyermek született az uralkodó családjában és annak mellékágain. Ezzel aztán ismét sokat nemzettek. Az 1700-as, sőt az 1800-as években egyáltalán nem számított ritkaságnak az, hogy a főhercegi családokban tíz vagy annál több gyermeket szültek a szintén magas rangú, előkelő asszonyok. Mária Teréziának tizenhat szülése volt, tíz gyermeke maradt életben – ez még jó aránynak számított. De minden családban voltak gyermektemetések, méghozzá nem is ritkán. Mivel általában jobb orvosi ellátást kaptak, anyagilag és köztisztaságilag is jobb körülmények közé születtek ezek a gyermekek, hát többen maradtak közülük életben, mint a köznép vagy pláne a falusi lakosság gyermekei között.

A „kisded főherceg”

1830. augusztus 18-án délelőtt negyed tíz órakor (mert már akkor is szerették az ilyesmit pontosan feljegyezni!)a felséges császári királyi főherceg felesége, Zsófia főhercegné fiút hozott a világra. Bár akkoriban ezt nem ilyen egyszerűen fogalmazták meg, de nem ám! Hadd idézzük a pár nappal később kiadott hivatalos jelentést, amit a korabeli, még igen kezdetleges sajtó is közölt: „szerencsésen főherceget szült, aminek örvendetes híre 21 ágyúlövéssel adatott a főváros tudtára.”

A későbbiekről is értesítették a népet. Például e szavakkal: „A főhercegi kisded keresztelése igen fényes szertartással másnap délben ment végbe a schönbrunni „pompaszálában”, vagyis díszteremben”. Vagyis Ferenc József – nyár lévén – nem a Hofburg rideg falai között, nem a város közepén, hanem annak szélén, a zöld, levegős, kellemes schönbrunni kastélyban sírt fel azon az emlékezetes délelőttön.

A keresztelőt természetesen egy érsek tartotta, a keresztapa pedig a nagyapa, „ő császári királyi felsége mint keresztatya, maga tartotta a főhercegi kisdedet a keresztvíz alá, ki is Ferenc József Károly nevet kapott.” És örvendetes szokásként – amit akkoriban szinte egyedül csak a bécsi udvar gyakorolt – kiadtak egy orvosi jelentést is. Hogy megnyugodjon a birodalom aggódó népe, minden rendben van – íme a közlemény rövid, ámde velős szövege: „Az augusztus 20-án kelt orvosi jelentések szerint mind a császári királyi főhercegasszony Zsófia, mind a kisded főherceg kívánt jó egészségben vannak”.

Persze a beavatottak tudták, hogy a kisfiú érkezése az égvilágon semmin sem változtathat. Nem volt trónörökös. Ellentétben azokkal, akik meg voltak győződve róla, hogy Ferenc Józsefet születésétől a trónra szánták – jobb, ha megtudják: ez akkoriban még csak egyetlen ember agyában fogant meg. Ez az anyja, Zsófia volt. Ő oroszlánként harcolt aztán, hogy fia legyen a birodalom ura – de ismétlem, annak idején mások ezzel nem foglalkoztak. Számukra eggyel több főhercegi gyermek született a máris meglévő többiek mellé. Persze nem volt kizárható, hogy belőle is lesz egyszer trónörökös – de ez felettébb véletlenszerűnek, majdhogynem elhanyagolhatónak tűnt ott és akkor. Pedig hát az érintettek nem igazán tudták, hogy volt-e szerepe a gyermek nemzésében a francia ex-császár fiának, vagy sem.

Akkoriban a trónöröklési sorrend így nézett ki:

Élt az uralkodó, tehát amíg Ferenc császár életben van, szóba sem jöhet semmi változás. A Habsburgoknál nem volt divat (bár igen ritkán megesett), hogy élő császárt letettek a trónról. Valami nagyon nagy eseménynek kellett volna ehhez bekövetkeznie, de ilyen nem látszott a láthatáron.

Élt legidősebb fia, a retardált Ferdinánd. Neki erős pártja volt az udvarban élén a mindenható kancellárral. Metternich-hel. Ő ugyanis minden valószínűség szerint arra számított, hogy maga irányíthatja a Birodalmat, ha az aktuális uralkodó nem igazán beszámítható… Hogy voltak ilyen törekvései, nem titok. Már Ferenc császár is rábízta a külügyeket, gyakorlatilag igen nagy beleszólása volt a Birodalom politikájába.

Tehát már az utódot is látta mindenki a bécsi udvarban, ott élt közöttük. Ha pedig ennek a Ferdinándnak gyermeke születik, akkor utána az fogja örökölni a trónt, egyenes ágon. Viszont ha nem születik gyermeke, vagy valami okból elveszíti a trónt, esetleg nem is kerül odáig – nos, akkor már nyílott némi tere a találgatásoknak. Ez esetben ugyanis Ferenc József apja, a folyton árnyékban élő tehetetlen senki: Ferenc Károly József következne. Ha sikerül is őt a trónra ültetni, Ferenc Józsefre csak apja halála után kerülhetne sor…

Túl sok volt itt a „ha”. Legalábbis Zsófia számára. Akkoriban ezen komolyan tényleg csak Zsófia töprenghetett. Mindenki más a sorsra bízta volna a dolgot. Ám benne dolgozhatott egy másféle akarat is. Micsoda történelmi tréfát csinálhatna – juthatott eszébe – ha Napoleon unokáját juttatná az örök ellenség, az osztrák császárság trónjára!

Zsófia kemény asszony volt, és biztos a dolgában, és magában. Tudta, hogy a férje egy nulla, akarata és befolyása nincs. Van viszont a feleségének, azaz neki, és ezt habozás nélkül ki is fogja használni, amint eljön az idő…