Nemere István

Háború Japán ellen

(A második világháború a Csendes-óceán térségében)

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2015

ISBN 978-963-387-396-0

TARTALOM

1. Így kezdődött

2. Az első csapás

3. Egymásnak feszülő erők

4. Minden sziget értékes föld

5. Óriások az óceánon

6. Repülőgép-hordozók egymás ellen

7. Megfordul a szél

8. Ellentámadás

9. Közeleg a vég

1.
Így kezdődött

Mi európaiak hajlamosak vagyunk azt hinni (bár annak idején az iskolában másképpen tanultuk, de arra sem ügyeltünk kellőképpen), hogy a második világháború szinte csak Európában és Észak-Afrikában zajlott le. Nagyjából persze valahol ott van a fejünkben, hogy azért Ázsiában is történt egy s más. Már csak azért is, mert a dolognak igen emlékezetes és tragikus vége lett, amit két városnévvel szoktunk jelölni: Hirosima és Nagaszaki.

Persze addig, míg eljött az idő, hogy az amerikaiak ledobják a két atombombát ezekre a városokra, sok mindennek kellett történnie Ázsiában és a Csendes-, valamint az Indiai-óceánon. Ez a könyv éppen ezekről az eseményekről szól. Nem túl részletesen írtuk meg, de igyekeztük mindent bemutatni, ami azokban az években lezajlott. Éppenséggel azt a címet is adhatnánk neki, hogy „Ismeretlen háború” – hiszen a legtöbb európai még ma is meg van győződve arról, hogy ez a háború 1939 szeptemberében Lengyelország két nagyhatalom (a hitleri Németország és a vele szövetséges sztalini Szovjetunió) által történt lerohanásával vette kezdetét, majd 1945 május elején ért véget – az elfoglalt Berlinben.

Ezzel szemben minden korábban és egészen más kultúrkörben vette kezdetét, a végére pedig csak 1945 szeptember elején – az európai befejezés után négy hónappal! – került sor. Hogy a csendes-óceáni vidéken voltaképpen mi is történt ezt megelőzően éveken keresztül – nos, arról szól ez a könyv.

A japán terjeszkedés politikájának kezdetét voltaképpen 1926-ra lehetne tenni. A későbbi császár, az akkor 25 esztendős Hirohito abban az évben került a trónra és ő is, kormánya is feszegetni kezdték a szigetország túlnépesedésének problémáját. Ahogyan az ilyenkor lenni szokott, a kormány az erőszakos utat választotta. De nem rögtön – előbb a saját népét kellett felkészítenie arra, hogy egy terjeszkedő, erőszakos, militarista korszak következik. Ennek első lépéseként felvilágosították a népet arról, hogy már milyen kevés termőföldje van az országnak, és ecsetelték: ahhoz, hogy erőteljesen fejlődhessenek, e föld jelentős részét is az ipar rendelkezésére kell bocsátani. Az emberek között valóságos pánikot keltettek azzal, hogy már 1930 előtt lefestették az éhínség, a nyomor, a dögvészek és a pusztulás rémképeit.

Ezzel sikerült a lakosságot már eleve arra hangolni, hogy az emberek – úgymond – kiutat keressenek a csapdahelyzetből. Az érdekes módon szóba sem került, hogy a kormány bármit is tenne a lakosság ütemes szaporodásának megállítására. Hiszen nem is ez volt a cél – az uralkodó körök már régen elhatározták, hogy egy igen erős hadsereget építenek ki. A seregnek nemcsak technikailag kell erősnek lenni – hanem egy igen nagy létszám alatt nem is lenne használható arra a célra, amire akarták.

Az értők számára kezdettől világos volt, hogy miért lesz szükség erre a seregre. Ha a hazai területfogyás és a népességszaporulat miatt Japánnak új földekre, új területekre lesz szüksége, akkor azt nyilván csak erőszakkal veheti el más népektől, országoktól – hiszen önként senki sem adná. Ha pedig sok idegen területet kell megszállniuk, akkor ahhoz bizony sok katonára van szükség, hogy a megszállandó területek minden négyzetkilométerére jusson belőlük. Nem sokat segített volna Tokió katonai tervein, ha csak hadihajókat és harci repülőgépeket építenek hatalmas mennyiségben, de nem sok katonájuk lesz. Nem lehet pilótákkal megszállni idegen földeket, nem lehet hadihajók legénységét a szárazföldre vezényelni harcolni, laktanyákat és raktárakat őrizni, távoli falvak lakóit sakkban tartani fegyverrel.

Már csak ezért sem vezethettek be korlátozásokat a lakosság növekedésében.

A japán hatóságok gyakorlatilag már 1928-ban elhatározták, hogy megtámadják a Szovjetuniót is – annak szibériai és egyéb távol-keleti területei ipari nyersanyagokban igen értékesek voltak, ugyanakkor nem rendelkeztek nagyobb lakossággal, és az addig kiépített katonai véderőművek sem voltak igazán fenyegetőek. Japán már korábban elfoglalta Kína egy részét, Mandzsúriát, ahol egy bábállamot hozott létre, amelynek úgy a hadserege mint a lakossága és egész gazdasági élete japán irányítás alatt állt. Később egy hadtest partra szállt Sanghájban, a nagy kínai kikötővárosban, és azt is megszállták a felkelő nap országának katonái. Bár később pár évre kénytelenek voltak onnan visszavonulni, 1937-ben ismét megszállták, és nem mozdultak onnan egészen a háború végéig.

Akkor már kevesek előtt lehetett titok, hogy a japánok nagyszabású hódításokra készülnek. Mellesleg a hazai propaganda sem maradt titokban, külföldön számos nagyhatalom – elsősorban Anglia – kezdte sejteni, hogy hamarosan egy nagyszabású japán invázióval kell majd szembenézni. Az akkor a mai Indonézia szigetvilágát megszállva tartó hollandok és több önálló ország is kénytelen-kelletlen készült a háborúra a japánokkal. Akiknek viszont militáris téren már egyre félelmetesebb hírük volt. A japán hadiipar pedig csak ontotta a gyilkoló eszközök százait, ezreit, tízezreit.

Tény persze, hogy Japánban az 1920-as és 1930-as években csakugyan voltak népesedéspolitikai nehézségek, de volt éppen elég baj a gazdasággal is. Mint oly sokszor már a világtörténelemben, a jobbára katonai nyomás alatt lévő politikai vezetés a legegyszerűbbnek látszó utat választotta: az idegeneken kell elverni a port, ellenük kell háborúzni, náluk kell hódítani. Így megoldódnak az ország gazdasági bajai, a lakosságfölösleg egy részét pedig felszívja a hadsereg (sok háború esetén el is veszíti ezek egy részét az idegen frontokon, ami ebből a nézőpontból tiszta haszonnak számít…), a másik része pedig majd kitelepül a megszállt területekre, ott telepesként gyarmatokat hoz létre és Japán egyre csak terjeszkedik, terjeszkedik majd…

Az eszükbe sem jutott, hogy fékezni kellene a szaporodást, növelni egy adott területen a mezőgazdasági hozamokat, intenzívebb ipari termelést hozni létre – természetesen békés célú, polgári iparfejlesztést, amely kellő életszínvonal-emelkedést biztosíthat a lakosságnak. Ez esetben nem kellene kitenni az országot előbb egy nagy hódításnak, később pedig a megtámadottak haragjának és visszacsapásainak. No persze, a tokiói uralkodó körök logikájába nem fért bele az a lehetőség, hogy Japán esetleg el is veszítheti majd háborúit, ezzel együtt szerzett területeit, lakosságának jelentős hányadát, és ráadásul egy kitartó ellencsapás tönkreteheti egész gazdasági életét. Ez esetben pedig (amely aztán be is következett) a katonai köröknek „hála”, az ország élete visszaesik több évtizeddel. Vagyis 1945-ben, a nagy katonai kaland után az ország sokkal rosszabb helyzetben volt, mint 1926-ban, amikor elindították ezt az egész őrült tervet.

1931-ben megindultak a japán hódítások, elsőnek a már említett Mandzsúriában. Mivel a többi hatalom és az akkori ENSZ, a Népszövetség rossz szemmel nézte mindezt, Japán 1933-ban kilépett a nemzetközi szervezetből, és attól kezdve annak döntéseit magára nézve nem tartotta kötelezőnek. Ez eléggé kényelmes álláspont volt Tokió részéről. Nem véletlen, hogy az európai fasiszta hatalmak is pontosan ezt csinálták.

1936-ra a hadseregé lett minden fontosabb poszt a japán államvezetésben. Ez a militarista kör elég széles támogatást élvezett, és fokról fokra szerezte meg a döntéshozó pozíciókat. Még abban az évben Japán megkötötte barátsági szerződéseit és katonai egyezményeit a fasiszta német és olasz kormányokkal, előbb csak a kommunistaellenes szövetség jött létre. De már nem sok hiányzott ahhoz, hogy az Európában kirobbant háború hatására létrejöjjön a Berlin–Róma–Tokió tengely is.

De még előbb, 1937 nyarán megkezdődött a kínai-japán háború, amely persze csak ürügyet szolgáltatott Japánnak arra, hogy a kínai szárazföldön is mind több területet foglaljon el, lakosságát ingyenes munkaerőként kizsigerelje, a megszállt területek természeti kincseit kitermelje és Japánba szállítsa, illetve a világpiacon értékesítse.

Ezzel csak azt akartuk érzékeltetni, hogy míg Európában egyes álmodozók még 1939 nyarán is azt hitték: végső soron elkerülhető lesz a háború – bizony az a háború már régen, évekkel korábban megkezdődött és javában zajlott, amikor 1939. szeptember elsején a Lengyelországra támadó német csapatok elindultak kelet felé.

A japánok által kitalált „új rend” nemcsak nyersanyagokat biztosított volna – és később valóban biztosított is – a japán megszállóknak, hanem a japán ipar termékei számára jelentős felvevőpiacot is jelenthettek azok a területek, amelyek lakosságát meghódítják, és akkor egyszerűen katonai erővel akadályozzák meg, hogy oda más államokból szállítsanak árut. Ahol a japán katonák partra szállnak és uralkodni kezdenek, ott – tervezték Tokióban – a megszállt civil lakosság is japán árukat fog fogyasztani!

És mivel így döntöttek, hát hamarosan így is lett. Tokióban már az 1930-as évek második felében és főleg a végén nem is titkolták, hogy egész Kelet-Ázsiára ki akarják terjeszteni uralmukat.

1936 februárjában azért még volt egy kis közjáték, amely ezt a tervet veszélyeztetni látszott. Úgymond forrófejű fiatal tisztek egy csoportja katonai államcsínyt kísérelt meg Tokióban, amit azonban levertek. 17 tisztet – lám, milyen japán specialitás: „öngyilkosságra ítéltek”. Vagyis az illetők elfogásuk után kénytelenek voltak önkezükkel véget vetni életüknek, ami a katonai becsület és katonai halál fogalmainak sajátos értelmezése (de ami a világ szinte minden hadseregében megtalálható, vagy legalábbis az volt a huszadik század feléig). És bár a pórul járt tisztek harakirit követtek el, a hadsereg csöndes nyomulása folyamatos volt, erős és eredményes – mint fentebb állítottuk, ilyen szélsőséges cselekedetek nélkül is a hadsereg vehette át az ország vezetését. Ez persze később igencsak megbosszulta magát.

Nem tartozik szorosan a könyvünk témájához, de köteteket lehetne írni arról is, hogy mindebben milyen nagy szerepet játszott a japán katonai titkosszolgálat. Akkoriban Kelet-Ázsiában ez volt a legnagyobb és erejét leginkább koncentráló szervezet. A Kempeitai – ez volt a szervezet neve – meglehetősen élénk tevékenységet folytatott a megszállt országokban is. Arrafelé is működött, ahol japán katonák nem voltak még, sőt ott is, ahová a háború alatt soha el sem jutottak a japán hadsereg egyenruhás tagjai.

Miután megszületett a nagy kelet-ázsiai közös jóléti terület eszméje (így nevezték el Tokióban a majdan létrejövő gyarmatbirodalmat, sugallva, hogy ebben a megszállt népek is elégedettek és boldogok lesznek, mintha ezt eleve afféle partneri viszonyra akarták volna alapozni…!), beindultak a gépezetek. Nemcsak a katonai, hanem különféle polgári intézmények és szervezetek is működésbe léptek, hogy segítsenek megvalósítani a tervet.

Ahhoz, hogy ez sikerrel járjon, Japán összes politikai, gazdasági és katonai erőfeszítését koordinálni kellett. No és kellett hozzá még valami: a császár beleegyezése. Még a katonai vezetők sem mertek tenni semmit az ő hozzájárulása nélkül.

Hirohito azonban már akkor is inkább kedvenc halaival foglalkozott (így lett belőle a háború utáni évtizedekben kiváló ichtiológus, vagyis halbiológus), és még egy ideig próbált lavírozni. Ha az eszével be is látta, hogy az érvelőknek igaza van, azt is sejtenie kellett, hogy a tervek megvalósítása csak erőszakkal jöhet létre, márpedig a Japánon kívüli világ sem szereti az erőszakot – ahogyan senki. Ha egyszer az a másik világ visszaüt, akkor Japán bajba kerül.

Az egész 1935-ös éven át hallgatott a császár. Persze ha azt hitte, hogy ezzel időt nyer ő vagy a hazája, akkor tévedett. Mert az országot igazgató körök nélküle is elkezdték a terv megvalósítását, csak éppen egyelőre „fű alatt”. Mellesleg a külföldi kémek miatt is jobb volt titokban tartani mindent, amíg csak lehet.

Eleinte a katonai vezetés arra a 2,5 millió japánra akarta alapozni a terveit, akik külföldön éltek. Ezek nagyobb része természetesen Kelet-Ázsiában lakott. De kiderült, hogy a meglehetősen enyhe éghajlatú szigetvilágban élő tősgyökeres japánok közül nagyon kevesen akarnak külföldre menni, és ott idegen országban japán telepeket alkotni. Sőt, a kint élők is inkább hazajöttek volna. Mandzsúriában nekik túl hideg volt. A maláj szigetvilágban meg túl meleg. Pedig eleinte a hadvezetésnek és a titkosszolgálatnak komoly tervei voltak azokkal a nyelveket tudó, régóta ott élő, sőt sokszor eleve ott született japánokkal. Remek kémeket, elhárítókat, szabotőröket, ötödik hadoszlopot hozhattak volna létre belőlük. Ezt meg is tették, csak a vártnál jóval szerényebb mértékben sikerült a tervnek ezt a részét megvalósítani.

A Kempeitai akkor már nemcsak titkosszolgálat, hanem politikai rendőrség is volt. A szervezet folyamatosan figyelte a közhangulatot. 1935 nagyon jó év volt Japán számára. Nőtt az ipari termelés, csökkent a munkanélküliek száma, az emberek elégedettek voltak. A kormány által csöndben támogatott „hazafias” (voltaképpen persze nacionalista, demagóg szervezetek, az ilyenek mindig effélék) intézmények szították a lakosságot, hogy maga is követelje a további japán hódításokat, mert csak így lehet fenntartani a gazdasági sikereket, és ez hozhatja meg mindannyiuk számára a jólétet.

Arról ma már kevés szó esik, hogy a meghódított kínai területeken, vagyis Mandzsúriában a japán ipar igen nagy befektetéseket eszközölt, amelyek végösszege sok száz milliárd jenben mérhető. Nemcsak az ottani szenet termelték ki és vitték Japánba, hanem acélhutát és folyami vízierőműveket is építettek, ezek némelyike a mai napig is megvan és működik.

Azokban az években a mandzsúriai megszállt területet mindenféle módon növelték, és kiterjedt az már Mongólia egyes részeire is. Kedvelt trükk volt, hogy a még meg nem hódított területen előbb a kisebbségeket a kémszervezetek révén fellázították (gyakorlatilag egész Kína kisebbségekből áll ma is), majd ezeket a lázadókat Japán a szárnyai alá vette, és vagy erővel, vagy diplomáciai csűrés-csavarással kiszakította területüket a kínai vagy mongol államból. Így a Mandzsukuoinak is nevezett szárazföldi gyarmatbirodalom területe folyamatosan növekedett. De hát ez csak egy kisebb cél volt, része a nagy tervnek.

A harmincas évek végén szinte az egész japán vezetés Kínára figyelt. Azon törték a fejüket – sokszor nem is céltalanul – hogyan hasítsanak ki maguknak még több területet az amúgy is polgárháborútól szaggatott országban. Kollaboránsok nyüzsögtek mindenfelé, Japánnak kémkedő kínaiak ezrei szolgáltak mindenhol. A kommunisták és a nemzetiek egymással harcoltak inkább, semmint a japán megszállókkal, ez jelentősem megkönnyítette Tokió dolgát. 1939-re már egészen szép kis kínai „birodalom” állt a rendelkezésükre, ahol kegyetlenül elnyomták a lakosságot (hogy mást ne mondjunk, éppen olyan koncentrációs táborokat építettek fel, sőt később ezek egész hálózatát hozták létre, mint amilyen legelőször a lenini és sztalini Szovjetunióban, később pedig Németországban jött létre).

1940-től kezdve aztán már nem csak Kína volt és lehetett célpont. Miután a németek megszállták Franciaországot (1940 május), annak távol-keleti gyarmatain is felbukkant a japán hadsereg. No persze csak azért, mert Berlin a franciákra parancsolt, hogy adjanak át vietnami és egyáltalán indokínai területeket a japánoknak. A francia bábkormány persze engedelmeskedett, a japánok hát bevették magukat Indokína egyes részeibe is. A hódító, területszerző hadjárat ismét új lendületet kapott.

Miközben a világ 1939 őszétől kezdve az európai nagy eseményeket figyelte, a hírek „szélárnyékában” – némi képzavarral – Tokió csöndesen sütögette a maga pecsenyéjét. Sztalin féltékenyen és félve figyelte, mi zajlik a Távol-Keleten – a japán seregek sokszor már a szovjet határ közelében mozogtak. Moszkva szeretett volna megnemtámadási szerződést kötni Tokióval. Ámde a japánok, németek és olaszok között korábban kötött egyezmények ezt kizárták, hiszen a fő ellenség a kommunizmus, vagyis a Szovjetunió volt. Egyik fél sem kötötte meg a kezét. Csak Hitler, de tudjuk, hogy ezt az egyezményt ő is felrúgta, amikor értesült Sztalin egész Európa elfoglalásáról szőtt terveiről.

De azért voltak ott összecsapások, amelyekről Európában szinte nem is értesültek. A szovjetektől támogatott Mongólia egyes részeinek elfoglalására több japán hadosztály indult el, nagy veszteségeket okoztak a „mongoloknak” – akik persze katonailag gyakorlatilag mind oroszok voltak – de nem sikerült nagyobb területeket elhódítani.

És eljött az idő, amikor a Japán Császárság (Nippon) már igen nagy katonai erővel rendelkezett.

Szigetország lévén ahhoz, hogy katonáit bármely más országban partra tegye, eleve csak a tengeri út jött számításba. A légierőt nem elsősorban tömeges szállításra, sem pedig hadfelszerelések szállítására állították hadrendbe. Embert és katonai árukat elsősorban hajókon szállítottak. Egy nagyobb háború esetén a kormány természetesen annyi polgári teherhajót vagy utasszállítót foglalhatott le, ahányat csak akart. 1940-ben – csak hogy érzékeltessük a helyzetet és a viszonylagos japán erőfölényt – elmondjuk, hogy Japán szárazföldi hadereje 52 hadosztályt és 23 dandárt jelentett. Abban az évben 25 hadosztály harcolt Kínában, tizennégy állomásozott Mandzsúriában. Két hadosztály volt Koreában, négy Tajvanon, Okinawán és Hainan szigetén. Éppen akkor két hadosztályt készítettek fel a vietnami megszállásra. Végső soron csak öt védelmi erőt képviselő hadosztály maradt a japán szigeteken. Az említett 23 dandár afféle tartalékerőt képezett. A haderőt 4000 repülőgép és 1200 páncélos (tank) támogatta.

De a japán büszkeség fő forrása a haditengerészet volt.

Ennek is fő erejét a nehéz (Akagi, Hiriu, Soriu, Kaga, Shokaku, Zuikaku) és könnyű (Rindjo, Hosco, Taijo, Zuiko) repülőgép-hordozók (régies kifejezéssel: anyahajók) jelentették. Aztán volt 10 csatahajó, 15 nehézcirkáló, 11 könnyűcirkáló, nyolcvan romboló, 65 tengeralattjáró. Volt persze rengeteg aknaszedő, aknarakó, őrhajó, ágyúnaszád és mindenféle segédhajó, valamint katonai szállítóhajók.

Utólag persze könnyű értékelni – ma már tudjuk, hogy a japánok elkövettek egy nagy hibát. Igaz ugyan, hogy hadseregüket remekül kiképezték és a háború elején fegyverzetük is nagyszámú és jó volt – ámde elhanyagolták az ipari hátteret. Ahhoz, hogy az ország huzamosabb ideig vívhasson egy háborút, sokkal erősebb ipari háttérre lett volna szüksége. A jelek szerint Tokió nem számolt azzal, hogy a háború az USA és Nagy-Britannia (vagy a Szovjetunió) ellen több évre is elhúzódik. Az ipar ezt nem bírta ki, nem volt elegendő gyártási kapacitás a háború során megsemmisült, elsüllyedt, lelőtt, kilőtt, felrobbantott stb. katonai eszközök és járművek pótlására, nem is szólva a szükséges lőszerről és ezer különféle hadfelszerelési cikkről. Amelyek külön-külön is fontosak lehetnek, különösen ha… hiányoznak. Ha nincs belőlük elég, akkor az megváltoztathatja a haditerveket, a saját hadsereg lehetőségeit, csökkentheti kitartását, lehetetlenné teheti harcát.

A háború kimenetelét végső soron éppen az döntötte el, hogy a háttérben működő ipari bázis az USA-ban sokkal erősebb volt, mint Japánban. Azonfelül Amerika oda tudott menni, ahol a japánok voltak – de japán nem tudott odamenni, ahol az amerikaiak ipari bázisai álltak, azokban hát kárt nem tehetett. Hiába volt jobb katona a japán, amely fegyelmezetten, mégis fanatikusan harcolt sokszor még akkor is, amikor a további ellenállásnak már semmi értelme sem volt – mivel az ipari háttér nem tudta őt ellátni, törvényszerűen veszítenie kellett. Ezzel szemben az amerikai katona általában különösebb lelkesedés nélkül ment harcba, viszont sokkal jobb felszerelése volt, amelynek részei soha nem hiányozhattak, hiszen a hazai ipar mindig fölös számban termelte őket. Ráadásul az amerikai katona ötletes volt, nem csak parancsra várt és cselekedett. Még a legalsóbb szinteken is volt önálló kezdeményezés, míg a japán hadvezetés rendkívül mereven, csak felülről érkező parancsokra tett bármit is.

1941-re kialakultak a várható frontok. A sziámi (ma: Thaiföld) kormányra gyakorolt nyomás eredményeképpen ez az ország Japán szövetségese lett, így megnyílni látszott az út a japán sereg előtt Szingapúr és a Maláj-félsziget felé. Ez 1941 decemberében történt – most még szándékosan nem említjük Pearl Harbort. Maradjunk egyelőre Japán ázsiai ellenfeleinél és szövetségeseinél. A sziámiak engedékenységükért cserébe a Berlin által kényszerített francia gyarmati kormánytól kaptak csaknem százezer négyzetkilométernyi kambodzsai (francia gyarmati) területet, és szabadon foglalhattak maguknak Laoszban és Burmában is. De a japánok már korábban, mint említettük, szereztek jogot a franciáktól arra is, hogy elfoglaljanak vietnami területeket, különösen Saigon környékén.

Ilyen körülmények között nem csoda, ha nemcsak Nagy-Britannia látta veszélyben ázsiai érdekeit, de az Egyesült Államok kormánya is egyre nagyobb nyugtalansággal figyelte, mi zajlik Délkelet-Ázsiában. Hát még ha Washingtonban tudták volna, hogy Japán mit tervez!

Mindenesetre a japánok egy Amerikával szemben megvívandó háború esetére is készítettek egészen részletes terveket. Aminthogy készültek ilyenek más nagy- és kisebb hatalmak, például akár a Szovjetunió esetében is. Hiszen Tokióban a tervezők azt sem zárhatták ki, hogy valamelyik ottani hatalom támadja meg Japánt. Különösen a Sztalin vezette Szovjetunióról tudták ezt elképzelni.

Ugyan 1940-1941-ben tárgyalások folytak a két ország között, de ezen japán részről – mint az kétségtelenül kiderült a háború végére, de még előbb is – csak az időhúzásra játszottak. A japán tervek készítői nagyon is jól tudták, hogy az USA az adott időpillanatban (1941 elején-közepén) erősebb náluk. Ezért csak egyféleképpen lehetett esélyük a győzelemre: ha egy meglepetésszerű támadásban elpusztítják az Államok erőinek azt a részét (vagy annak nagyobb részét), amelyet az be tudna vetni ellenük.

Légierő nem jöhetett számításba, hiszen a korabeli technika számára a két ország egymástól igen messze – sok ezer kilométerre – volt. Így hát maradt a haditengerészet. Az Egyesült Államok csak ezen az úton-módon, csak felszíni vagy felszín alatti úszó eszközökkel juthatott el oda, ahol Japán javában építette gyarmatbirodalmát.

Ugyanakkor ne feledjük: Japán végül is olyan tervet fogadott el, amely igen nagyléptékű volt. Majdnem olyan, mintha a japán hadihajók elmentek volna lebombázni… Los Angelest és San Franciscót… Mert végül az Egyesült Államok legnagyobb tengeri támaszpontját, a Hawaii-szigeteken lévő Pearl Harbort jelölték ki célnak. Nem árt tudnunk, hogy az a pont… hatezer kilométerre volt Tokiótól!

Akkor már Hirohito császár sem habozott támogatni a legmerészebb katonai terveket is. Nyilván az ő látását is elhomályosította a perspektíva, hogy Japán előbb Délkelet-Ázsia, aztán a Csendes- és Indiai-óceán ura lesz. Bizony, ahogy Hitler agyában, úgy ott is számos agyban születhettek világuralmi törekvések. Vagy legalábbis ilyen álmok.

Az sem volt titok előttük, hogy miután Európában már igen szoros szövetség alakult ki Nagy-Britannia és Hollandia között (Ázsiában ez utóbbi birtokolta az egész indonéz szigetvilágot és több más, kisebb gyarmattal is rendelkezett arrafelé), valamint azt a tényt, hogy Ausztrália lényegében Nagy-Britannia gyarmata és szövetségese, mindezek pedig így együtt az Egyesült Államokkal tartanak, ha az belép a háborúba – bizony alaposan meg kellett fontolni minden lépést. Nem lehetett csak azt mondani, hogy „megyünk Hollandia ellen és elvesszük tőle gyarmatait” – mert tudható volt, hogy Anglia nem hagyja magára szövetségesét. Vagyis aki az egyik ország ellen indul, az szembe találja magát a többiekkel is.

Amerika nagy, néha túl nagy falatnak látszott. De a japánok tudták: ha azt legyőzik, ha mindjárt az elején lesből támadnak rá és egyszeri, de hatalmas veszteséget okoznak neki, akkor jó ideig nem kell tőle tartani. Remélték, míg Amerika a sebeit nyalogatja és semmit sem tesz – hisz nem lesz mivel – addig Japán sok más földet, országot, szigetet elfoglal, és az ottani erőket is fel fogja használni a további háborúhoz. Vagyis Japán mind erősebb lesz, míg ellenfelei tovább gyengülnek! Ez volt a terv Tokióban.

Merész játszma volt ez, meg kell hagyni. És bizony nem sok hiányzott – legalábbis a háború első felében – hogy a japánok nyerjenek…!

A japán kémek már vagy évtizede valósággal ellepték Washingtont és más amerikai nagyvárosokat, ahol az USA-nak katonai érdekeltségei voltak.

Kevesen tudnak erről. Aminthogy kevesen tudják azt is, milyen roppant érdekes, sőt izgalmas a japán kémszolgálatok története 1890-től éppen 1945-ig. Erről kevés forrásmunka jelenik meg a nemzetközi könyvpiacon a titkosszolgálatokról szóló művek között.

A kémek meglehetősen ügyesen mozogtak a harmincas évek végén, már akadtak olyan amerikaiak is, akik nekik dolgoztak, bár korántsem olyan nagy számban, ahogyan azt Tokióban szerették volna. Mindenesetre a japánok inkább abban jeleskedtek, hogyan kell az éterben lehallgatni az amerikai diplomaták, minisztériumok rádióadásait, és erősek voltak a kódfejtésben is. Ezen az úton-módon sokkal több értékes információt szereztek, mint a közvetlen kémek által. De egyik utat-módot sem hanyagolták el.

A Hawaii-szigetek és az ottani nagy amerikai haditengerészeti bázis, Pearl Harbor iránt nem akkor támadt fel hirtelen a japánok érdeklődése, amikor a katonai vezetés elhatározta, hogy ott csap le a japán sereg az amerikaira. Hawaiin mindig is éltek japánok és japán eredetű amerikaiak, így ez ideális terepnek látszott a behatolásra. Ez volt az egyik rés, amelyen keresztül, az agresszív japán vezetés betette az egyik lábát az Egyesült Államok területére.

Nem árt tudnunk, hogy Hawaiiról az első japán kémjelentések már… 1881-ben megérkeztek Tokióba! Vagyis ez a szigetcsoport mindig is a japán katonai vezetés homlokterében állt. A vezérkar kettes osztálya – vagyis a katonai felderítés – mondhatni sohasem szűnt meg figyelni ezeket a szigeteket. Az 1930-as évek második felétől Okuda Otociro (Ototsiro) százados vezette a helyszínen a hawaii kémkedést. Ő mintegy mellesleg Honoluluban, a Hawaii-szigetcsoport fővárosában Japán főkonzuljaként, diplomata-útlevéllel és előjogokkal végezte ezt a nagybecsű munkát.

Három legközelebbi munkatársa azonban messze nem volt japán. Dr. Otto Kühn, annak felesége Elfriede Kühn és lányuk, Ruth Kühn voltak a kiválasztott kémek. Ők mindhárman a hitleri német birodalom állampolgárai voltak.

Kühn már az 1920-as években náci volt, ráadásul Himmler közeli barátja. A férfi orvosdoktor és a filozófia doktoraként a Gestapo egyik vezetője lett, de a ranglétrán felfelé menet később elakadt egy másik náci főember, Goebbels intrikái miatt. Végül is más állást ajánlottak neki – nem kevesebbet, mint azt, hogy ő és családja elutazhatnak a földgolyó másik oldalára, az amerikai Hawaii-szigetekre, hogy ott a japán titkosszolgálat, a Kempeitai rendelkezésére álljanak.

Kühn és családja eljátszották a nácik által üldözött németeket, a férfi orvosként és „kiváló német tudósként” próbált néprajzi és történeti kutatásokat végezni a szigeteken. Az amerikaiak – ismeretes határtalan naivitásuk – soha nem néztek utána, kik is ezek a Kühnök valójában, miért hagyták el Németországot. Mindenesetre doktor Kühn Hitler üldözöttje szerepében tetszelgett, és minden hivatalos szerv szívesen állt rendelkezésére. Egy holland kutatóintézetnek dolgozott – állította még akkor is, amikor Európában kitört a háború és Hollandiát elfoglalták a németek. Hat év alatt egy holland bankon keresztül kapta kutatásai ellenszolgáltatását – száznegyvenezer dollárt, ami akkortájt legalább ötször annyit ért, mint manapság. Ezenfelül Okuda századostól – kézből kézbe – is több mint százezer dollárt kapott Kühn doktor.

Ezen az úton-módon cserélt információkat a Kempeitai és a náci katonai hírszerzés, a Canaris admirális által irányított Abwehr. 1939-ben a Kühn család – megtartva honolului lakását – vásárolt egy luxusvillát a Pearl Harbor-i haditengerészeti támaszpont mellett. Itt a Kühn lány, Ruth nyitott egy szépségszalont, ahová elsősorban a támaszpont tisztjeinek feleségeit csalták be. Nem is volt jobb információgyűjtő hely ennél! A feleségek pletykáltak, csevegtek, Ruth Kühn és mások pedig szorgalmasan… hallgatóztak. A hajók tervezett mozgása, a legénység átcsoportosításai, új egységek érkezése, hajók sérülése és javításának tempója és ezer más információ ment itt át, és aki eléggé ügyesen figyelt, az megtudhatta még az amerikai katonai hatóságok által titokban tartott információk nagy részét is.

Míg lánya a vendségek között szorgoskodott, a „kiváló tudós” a villa emeleti helyiségeiből remek látcsövekkel és fényképezőgépekkel felszerelve folyamatosan figyelte a lába előtt heverő haditámaszpontot. Majdnem az egészet belátta, és főleg láthatta a hajók mozgását. Hetente kétszer-háromszor a család összegezte a különféle forrásokból nyert információkat, és elvitte egy honolului parkba, ahol egy titkos „postaládába” (rejtekhelyre) téve azokat, gyorsan továbbment. A megbeszélt időpontokban Okuda főkonzul küldött értük valakit. A japán Kempeitai mellett a doktor számos feladatot végzett el a berlini Abwehr számára is.

Nehogy azt higgye valaki is, hogy az ilyesmi akkoriban ritkaságnak számított. Egyáltalán nem – a nézeteik és politikájuk, valamint világhatalmi törekvéseik miatt Berlinben és Tokióban nagyon is egyformán gondolkodtak, és nem a Kühn család tagjai voltak az egyedüli németek, akik a japán titkosszolgálatnak dolgoztak. Megbízható források szerint a harmincas évek közepétől a háború végéig közel negyven német dolgozott a japán titkosszolgálatnak a világ különböző országaiban. Igaz, ezek mindnyájan a berlini vezetés tudtával és egyetértésével végezték ezt a munkát.

Ahová a japán kém már csak külseje miatt sem tudott behatolni, oda a japánok európai munkatársaikat küldték. Nagy kémsztorik zajlottak ezenközben a holland uralom alatt lévő Bataviában (mai neve: Djakarta) vagy a Maláj-félszigeten is.

Mindez egészen 1941 közepéig nem jelentette azt, hogy a japánok a tőlük délre lévő világrészekre akartak támadni. Nagyon sokáig élt bennük a remény, hogy Mandzsúriából a szárazföldön, és a tengeren kelet felől megtámadhatják a Szovjetuniót is. Sőt, az közelebb lett volna hozzájuk. De egyfelől Sztalin akkoriban még igen félelmetes erőket állomásoztatott a keleti végeken, másrészt 1940 novemberében a Szovjetunió titkos tárgyalásokon azt szerette volna elérni Hitlernél, hogy Moszkvát is vegyék be a Berlin-Róma-Tokió tengelybe – negyedikként!

Ekkor már mindenképpen világos volt, hogy az ázsiai szárazföld és szigetvilág más pontjain kell támadni. De mivel már évekkel korábban kidolgozták legalább az elvi terveket arra nézve, hol és hogyan lehet szinte végzetes csapást mérni az Egyesült Államokra, hát a kisebb helyi hódítások mellett azért ezt is előkészítgették.

A Kühn házaspár meg a többi, Hawaiin dolgozó, állítólag száznál is több japán kém mindegyike részfeladatot kapott. Az általuk rendszeresen szállított és a központban mozaik-módszerrel összerakott adathalmaz alapján az eredeti terven csak kisebb változtatásokat kellett végrehajtani. Ami azt bizonyította a tokiói katonai tervezők és más beavatottak számára, hogy már eleve jó és használható, tehát győzelmes tervet készítettek.

A végső csapást az mérte Japánra – a háború előtt – hogy az USA és Nagy-Britannia embargó alá helyezték az olajat és a vasércet. Vagyis megtiltották más államoknak is, hogy ezt a két árucikket Japánba szállítsák.

Ez ugyan nyílt ellenségeskedésként is felfogható – Japán később ezzel is magyarázta a Pearl Harborra mért csapást –, de nyilvánvaló és várható volt, hogy bekövetkezik. Japán akkor már nem is olyan csöndesen folytatta hódító hadjáratait dél felé. És bár szavakban kész volt a békére, a gyakorlatban ezt egyáltalán nem vették figyelembe Tokióban. A japán hadsereg mandzsúriai hadműveletei, mozgatása, harcai, egyáltalán, puszta ottléte is napi ötmillió dollárba (!) került. A nyersanyagokban szűkölködő, viszont hihetetlenül nagy létszámú hadsereget és vízfejként felduzzadt hadiipart működtető Japán sokáig nem bírhatta a versenyt. Valamit tennie kellett, hogy nyersanyagokhoz jusson. Méghozzá elsősorban olyan nyersanyagokhoz, amelyek révén háborút viselhet – szinte mindenki ellen!

Akik összehasonlították a két ország gazdasági és egyéb erejét 1940 táján, azok előtt nem volt titok, hogy az USA nemzeti jövedelme 17-szerese Japán jövedelmének. Az ipar teljesítőképessége 7-9-szerese, az acélgyártás ötszöröse, a széntermelés hétszerese, az autógyártásé nyolcszorosa. Mindezt persze az egymást követő japán kormányok is mérlegelték, de aztán 1941 vége felé már olyan – katonai – kormányok voltak hatalmon, amelyek mindezen adatok tudtával és figyelembevételével is amellett kardoskodtak (a szó szoros értelmében kardoskodtak, hisz katonák voltak, háborúra vágytak), hogy meg kell mérkőzni az USA-val. Ezzel persze azt is sugallták, hogy igenis le lehet győzni ezt az óriást.

1941-ben tehát eldőlt, hogy Jamamoto admirálist kell követni. Ő ugyanis kereken kijelentette – persze csak bizalmas körben – hogy Japánnak abban az egy esetben van esélye megnyerni a háborút Amerikával szemben, ha a hawaii vizeken állomásozó USA-flottát már a háború kezdetén megsemmisítik. Egyetlen csapás kell csak – magyarázta – de az legyen olyan pontos és olyan erős, hogy utána az amerikai flotta ne akadályozhassa meg a japán tengeri hódításokat. A maga nemében különben ez a haditerv igen logikusnak látszott akkor, ezt tegyük hozzá. Különösen Tokióból nézve.

Ugyanakkor ismerték azokat az amerikai terveket is, amelyek 1940 májusában készültek az USA-ban és amelyeket a kormány már helyben is hagyott. Ezek szerint az Egyesült Államok 1944-ig 7 csatahajót, 18 repülőgép-hordozót, 27 cirkálót, 115 rombolót és 42 tengeralattjárót épít. Ha ez létrejön – számoltak Tokióban – akkor az amerikai flotta több mint háromszorosa lesz a japánnak (10:3 arányban). Viszont 1941-ben még ez az arány – ugyan szintén az amerikaiak javára – de csak 10:7 volt.

Az amerikaiak mindent megtettek – sajnos – hogy megkönnyítsék a japánok dolgát. No persze nem ez volt a szándékuk, mégis ez lett belőle. Mivel a washingtoni Pentagonban arra számítottak, hogy a japánok elsősorban a Fülöp-szigeteken és a Maláj-félsziget környékén támadnák meg az amerikaiakat, ha ilyen szándékuk lenne, hát a csendes-óceáni flottát onnan visszavonták – Hawaiira.

A japánok hónapokon át dolgoztak a terven, miközben végig volt egy alapvető vitás pontjuk: mi legyen a támadás fő célpontja? Nyilvánvaló volt ugyanis, hogy mindent nem lehet elpusztítani. Prioritásokat kellett kijelölni, olyan célpontokat, amelyeket szinte mindenáron meg kell semmisíteni, aztán másodlagos célpontokat, amelyekből minél többet (de nem mindet) kell és lehet megsemmisíteni. A beavatott hadvezetés egyik része szerint a nagy csatahajókat kellene elpusztítani, a másik csoport szerint az amerikai repülőgép-hordozók jelentik a legnagyobb veszélyt. Végül is arra a belátásra jutottak, hogy előbb az odajutás problémáját kell megoldani, a célpontok rangsorolásával ráérnek később is foglalkozni.

1941. november 4-én Jamamoto admirális kiadta az „1-es számú szigorúan titkos parancsot”. Tokiói idő szerint december 8-ra tették a támadás időpontját, ami az Egyesült Államokban december 7-ét jelentette.

Mivel már előre eltervezték, hogy hány hajónak milyen útvonalon meddig kell haladnia az óceánon – hát ezzel egyben megadták a flotta indulásának napját is. A japánok azt tervezték, hogy 32 nagy és kisebb hadihajó indul útjára, köztük repülőgép-hordozók is. A flottával egy azóta már megismételhetetlen nagy tettre vállalkoztak: ezeket a hajókat úgy kellett végigvezetni a tengeren Japán és a Hawaii-szigetek között, hogy lehetőleg senki se vegye észre!

Ne feledjük, ennek volt realitása. Mi ma már tudjuk, hogy a terv sikerült, ezért nem is töprengünk azon, hogy azért akik ezt eltervezték és megvalósíthatóságát bizonygatták, azok egyáltalán nem lehettek biztosak a dolgukban. Soha senki ilyent addig nem tett, és senki sem tudta, hogy valóban sikerülhet.

Nem voltak még műholdak, a repülőgépek is fejletlenek voltak, egész óceánnyi térségeket nem voltak képesek átrepülni üzemanyag-utántöltés nélkül. Így hát volt rá esély, hogy egy flotta elhagyja Japánt anélkül, hogy észrevennék. Vagy ha látják is, senki sem sejtheti, merre megy. Elég, ha éjszaka irányt vált és mire megvirrad, már nyoma sincs.

De hogy növeljék az esélyt, és még nehezebbé tegyék a flotta felfedezését útközben, olyan kacskaringós utat választottak, amely során minimális volt az esély, hogy idegen kereskedelmi vagy hadihajóval találkoznak. Ha ez mégis bekövetkezne, gyorsan el kell süllyeszteni, nehogy rádiójelentést adjon le a flottáról. Ezért meglehetősen rossz időjárási zónán és a szokottnál hosszabb úton kellett mennie a japán flottának. Végül is 11 napos útra készültek fel – annak végén pedig kb. 360 kilométerre lesznek a Hawaii-szigetektől és a Pearl Harbor-i amerikai haditengerészeti támaszponttól. Ahol – tudták az ottani japán és német kémektől – valóságos flotta-összevonást hajtottak végre az amerikaiak, és rengeteg hadihajójuk tartózkodik a kikötőben. Gyakorlatilag ott volt csaknem az egész amerikai csendes-óceáni flotta.

A „lopakodó flotta” parancsnokává Huicsi Nagumo viceadmirálist nevezték ki. Róla elég annyit tudnunk, hogy később Pearl Harbor alatt rengeteg hibát követett el – legalábbis a japán hadvezetés szerint, és későbbi pályafutása sem volt túl dicsőséges. Guadalcanal idején már – mint látni fogjuk – teljesen elvesztette felettesei bizalmát, végül 1944. július 6-án – amikor a háború elvesztése már nyilvánvaló lett – harakirit követett el.

A hajók nem egyszerre és ünnepélyesen indultak el valamelyik japán kikötőből – dehogy! Ez is hozzátartozott az álcázáshoz, és teljesen indokolt is volt. A történelemben még sohasem indult el ennyi ember ilyen nagy titokban egyetlen (talán aljas) cél érdekében. Persze akik tudták, mi a cél, azok lelkileg túltették magukat az aljasságon, és meg voltak győződve, hogy nagyon nemes cél érdekében fognak elkövetni egy, a háborúkban megengedett trükköt, fogást. Sőt, ők nyilván inkább egy háborús fortélynak vélték a dolgot.

De ismétlem, ők nagyon kevesen voltak – mivelhogy csak a flotta legfelső vezetése és az otthon maradt vezérkar ismerte a tervet és ezáltal a célt. Az alacsonyabb rangú tiszteket nem avatták be. A legénységnek meg természetesen fogalma sem volt róla, hová indul a hajójuk. Míg ki nem értek a nyílt tengerre, azt sem tudhatták, hogy ők egyáltalán egy nagyobb flotta részei lesznek hamarosan.

A hajók tehát egyenként mentek ki a kikötőkből. Akkor még a kapitányok sem tudták, hová kell menniük. Az óceán egy bizonyos pontja felé tartottak, és amikor odaértek, felnyitották az induláskor kapott lepecsételt borítékot. Abban írták meg a találkozás helyét. És onnantól kezdve aztán a hajók elindulhattak a cél felé.

1941. november 26-án hajnalban megindult a flotta Hawaii felé. A 32 hajó között 6 repülőgép-hordozó is volt, rajtuk összesen 450 vadászgéppel és bombázóval. A flottában volt még 2 csatahajó, 3 cirkáló, 9 romboló és 12 kisegítőhajó.

Elindultak…!