Merlin születése
avagy
A gyermek meglelte apját

Írta William Shakespeare és William Rowley

Fordította Fábri Péter

A darab megírásának dátuma bizonytalan, talán 1620 körül
Legkorábbi és egyben egyetlen ismert kiadása: 1662
Facsimilében megjelent 1910-ben

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2015

ISBN 978-963-387-422-6

TARTALOM

I. felvonás

II. felvonás

III. felvonás

IV. felvonás

V. felvonás

SZEREPLŐK

Aurelius, Britannia királya
Vortiger, Britannia királya
Uter Pendragon herceg, Aurelius öccse
Donobert, nemes, Constantia és Modestia apja
Gloster gróf, Edwin apja
Edoll, Chester grófja, Aurelius generálisa
Cador, Cornwall grófja, Constantia kérője
Edwin, Gloster fia, Modestia kérője
Toclio & Oswald, két nemes
Merlin, a próféta
Anselme, remete, később Winchester püspöke
Bohóc, Johannának, Merlin anyjának bátyja
Sir Semmi Sándor, udvaronc
Az Ördög, Merlin apja
Ostorius, szász generális
Octa, szász nemes
Proximus, szász mágus
Két püspök
Két szász lord
Edoll két kapitánya
Két úr
Egy kis Kótyagos Szellem
Artesia, Ostorius, szász generális húga
Constantia & Modestia, Donobert lányai
Rámenős Johanna, Merlin anyja
Artesia udvarhölgye
Lucina, az Árnyak Királynője

Helyszín: Britannia

I. felvonás

1. jelenet

(Belép Donobert, Gloster, Cador, Edwin, Constantia és Modestia)

CADOR:
Úgy tanítasz, uram, mint aki tudja, mivel adós erényének szerelmem; de én, mint igaz udvaronc, a tiszta siker reményével eltelve várom kívánt áldásodat hosszú udvarlásomra.

DONOBERT:
Hidd el nekem, ifjú Lord: az idő nem kínálhat vágyaidnak kellőbb alkalmat, föltéve, hogy lányaimnak beleegyezésemmel udvaroltok.

CADOR:
Ha ez a feltétel, uram, az ő ígérete meg van pecsételve.

DONOBERT:
Így van ez, Constantia?

CONSTANTIA:
Megelégeltem már, hogy csak szavakkal fizessem fogadkozását, oly sokszor esküdött rá, hogy szeret.

DONOBERT:
Tehát hiszel neki?

CONSTANTIA:
Azt remélem, hogy férfi.

DONOBERT:
Épp ez a kérdés, lányom.

CONSTANTIA:
Én mindenesetre nő vagyok, uram.

DONOBERT:
Ezért aztán a Törvény melletted áll, férjed lesz, mégpedig méltó férjed: vidd tehát, bátor Cornwall, s tégy minket oly boldoggá, mint kívánjuk.

CADOR:
Uram, köszönöm.

GLOSTER:
Kettőzd meg a nap örömét, uram, koronázd meg az én vágyamat is: van itt egy fiam, aki távollétemben nem kevesebbet kívánt meg, mint a másik lányodat.

DONOBERT:
Ha, Gloster, így vagyunk? Mit mond Lord Edwin? Lányom is ezt kívánja?

EDWIN:
A húga hite kéne neki ahhoz.

MODESTIA:
Vagy inkább a hiszékenysége, nem? Uram, te katona vagy, és én azt hiszem, e hivatás magaslatairól a szerelem minden tüzes vágya eltörpül, s nem fontos más, csak a vér és a rombolás.

EDWIN:
Inkább öntudatom kötelez, hogy a háborúban kivérzett hazának új fiakat nemzzek.

MODESTIA:
Érzelmeidet tehát a szükségszerűhöz kötözöd; erre akaratlanul is csak azt mondhatom: a feleség olyan étel, amitől hamar megcsömörlenek.

EDWIN:
Beteg és rossz étvágyúak talán.

MODESTIA:
A te fajtádnak elég rossz a gyomra.

DONOBERT:
Ha ez minden, lányom, biztasd őt, legyél kedves hozzá.

MODESTIA:
Nemes Edwin, legyen elég, húgom kedvéért udvarolj tovább, ami benne enyém - az a tiéd - ő nő, s őt megnyered hovatovább.

(Belép Toclio)

EDWIN:
Megvigasztalsz, uram.

DONOBERT:
Nos, Toclio?

TOCLIO:
Tisztelt uraim, a király igényli megjelenésteket. Tanácsot vár, mit válaszoljon a tárgyalni akaró ellenségnek, melynek követei már úton vannak az udvar felé.

DONOBERT:
Ily hirtelen! Úgy látszik, Chester jól megszorongatta őket a háborúban, ha ilyen gyorsan kérnek békét, amit, ha rajtam múlik, meg nem kapnak, hacsak el nem hagyják a Birodalmat. Jöjj, nemes Gloster, menjünk a királyhoz, fiad örömet szerezhet nekem, megmenthet egy költséges lagzitól; Ha szerelmedben sietős leszel, egy költséggel két gondom vetem el.

(Donobert, Gloster ki)

EDWIN:
Ami tőlem telik!

CADOR:
Nos, Toclio, milyen izgalmas hírek vannak az udvarban?

TOCLIO:
Jaj, uram, az udvar tele rémhírekkel, a város hírekkel, az ország csodával, és a királyság harangjainak kell hirdetniük, új ünnep közeleg!

CONSTANTIA:
Ünnep? Kié? Csak nem a tiéd?

TOCLIO:
Az enyém, úrnőm! Nahát, én nem szeretném, ha bárki szentet csinálna belőlem egyelőre. Röviden, érkezett az udvarba egy ember, Chester grófja küldte őt a királyhoz, egy ritka szent ember, tiszteletreméltó remete, aki nem csupán megmentette seregünket csodáival, de emberi segítség nélkül visszaűzte a pogány bandát, és ezt a csodát, uram, egy egész királyság tanúsíthatja.

EDWIN:
Ez valóban különös. Hol van most?

TOCLIO:
A királlyal tárgyal, aki igen tiszteli őt.

MODESTIA:
Hidd el, látni szeretném.

TOCLIO:
Hitemre, nem lesz benne sok örömöd, mert ahogy én látom, és ahogy mások is mondják, szent ember, félig-meddig próféta, bárcsak megmondaná nekem, hol van az eltűnt herceg, húsz tálentumot ajánlottak föl annak, aki megtalálja.

CADOR:
Ilyen hír terem reggel.

TOCLIO:
És megszületett és él, uram. Ha a jószerencse megáld, még egyszer átkutatom az erdőt, ahol elvesztettük akkor. Bár tudnám, milyen sors vár rám.

(Toclio ki)

CADOR:
Kísérjen szerencse, uram, jöjj, szép hölgy, nővéred és Lord Edwin játszanak, és mindent bedobnak, hogy győzzenek.

CONSTANTIA:
Nővéremnél az előny, legjobb, ha hagyjuk őket, hamarosan ott tart majd, ahol én, és így lesz Edwiné a nyeremény.

(Cador, Constantia ki)

EDWIN:
Ravasz játékos vagy, hölgyem.

MODESTIA:
A házasság kétségbeesett játék, mindkettő veszít, nincs győzelem másképp.

EDWIN:
Miért, nemes hölgy, tökéletességeden kívül mi korlátozhatja udvarlásomat? Ha óhajtod, azon mérem boldogságomat, milyen nehéz elnyernem, látni fogod kötelességtudásom és engedelmességem.

MODESTIA:
Egyiknek sem lesz helye, jó uram, könyörgöm, legyen elegendő udvarlásodra ez a szerény válasz, mert itt megesküszöm, ha szűz nevem valaha elcserélem, általad lesz az, akár nyerek, akár veszítek ezzel.

EDWIN:
Kívánságom megkoronáztatott.

MODESTIA:
Őrizd tehát tovább, ami pedig az ígéretemet illeti: hű leszel és bízol?

EDWIN:
Parancsodra. Önkéntes távozásom szóljon erről.

(Edwin ki.)

MODESTIA:
Nemes és erényes. Ha tudnék házasságról álmodozni, téged választanálak, Edwin: jaj, lelkem, itt valami azt mondja nekem, hogy ezek a legjobb teremtmények, a világnak ezek a modelljei, a gyenge ember és a gyenge nő, valami nemesebbre kell, hogy használják a lelküket, az életüket, a lényüket: ha az volna a célunk, amit a józan ész örömnek nevez, joggal szidhatnánk a nagy természet bölcsességét, aki ilyen szép és művészi hajlékot emelt egy ilyen bizonytalan és tökéletlen vendég szórakoztatására: ha csak a szó különböztet meg az állatoktól, akik se születés, se hely különbségét nem ismerik, és mégis, szökni a jóságtól! Milyen alantas volna úgy az élet! Nem, nem. A hatalom, amely az embernek lényét, szavait és eszét adta, hálát vár el cserébe: egyedül őt, aki megalkotott, ismerjem én ezentúl igazán, s a szerelmet, amellyel tartozom, neki fizetem meg és senki másnak.

(Modestia ki)

2. jelenet

(Kornéták tust fújnak. Belép Aurelius, Britannia királya,
Donobert, Gloster, Cador, Edwin, Toclio, Oswold és szolgák.)

AURELIUS:
Öcsénkről még semmi hír? Különös ez, itt vagyunk az udvarban, saját országunkban, és mégsincs róla hírünk: jaj, ez a veszteség rosszkor jött bánattal vegyíti boldog hódításaink értékét.

DONOBERT:
Királyi felség, biztonsága bizonyos lévén, bízd az időre a vigasztalást, ha halott volna, vagy fogoly, végzetes veszteségünk nem szűkölködne gyors futárban, aki azt hírül hozza.

AURELIUS:
Csak ez a remény éltet, és nem leszünk az éghez oly hálátlanok, félelmünkkel megkérdőjelezni azt, aminek örülhetünk. Jött-e már válasz üzenetünkre attól a hívő férfitól, a szent remetétől, akit Chester grófja küldött nekünk, hogy megbizonyosodjunk csodás cselekedeteiről? Mert nem volt az kevesebb: hadseregünk megfutamodott, sőt, legyőzetett, mint Chester írja, amikor ez a szent ember, keresztjével és botjával a kezében, mosolyogva haladt előre, és merészen szembeszállt az ellenséggel; döbbenten nézték e látványt a szászok, mert úgy látták, a remete feje fölött oly fényesség jelent meg, oly világos, ragyogó sugarak, mintha embereink mind tűzben meneteltek volna, mire a pogányok menekülésbe fogtak, a mi csapataink pedig a halálba üldözték őket.

GLOSTER:
Csupa csoda ez, felség.

AURELIUS:
Ó, Gloster, királysággal felérő ékszer ez az ember: hol van Oswold a válasszal?

OSWOLD:
Itt a válasz, királyi felség.

AURELIUS:
Írásban? Nem látogat meg minket?

OSWOLD:
Imája végeztével, kérte, mondjam, alázattal elébed járul.

AURELIUS:
Folytassuk hát a tanácskozást, adjanak parancsot, jöhetnek a követek, hogy válaszunkat átvegyék, fogadjuk őket. Oswold, Toclio, legyen ez a ti dolgotok; és most, uraim, hallgassuk meg e tiszteletreméltó remete szent tanácsát: (olvas) »Ha számít biztonságod, ne korlátozd az egyetlen igaz hatalmat, amely megvédett, ne bízz túlságosan ellenségedben, most még vesztésre áll és tudja, hogy te győztél, a gazság nem ért véget, csak most kezdődik el.« Anselme, a remete.

DONOBERT:
Erős és velős, és az én tanácsom is emellett szól, az ember nem hagyja ott az orvosát, csak, mert enyhül a betegsége, de megkettőzi az orvosságot; a Béke szava szépnek tetszik a vérben forgó szemek előtt, de mert oly gyógyszerrel együtt alkalmaztatik, amely kioltja a harcot, a gyógyulás vágyáról szól, de nem a módjáról.

AURELIUS:
Úgy érvelsz, mintha a Béke neve és feltételei egyek lennének, persze ezt szeretnénk, és a szászok ajánlatában én semmi ellenszenvest nem látok.

GLOSTER:
Harminc napos fegyverszünetet kérnek, nekem gyanús. Feleannyi idő elég rá, hogy megerősödjenek.

CADOR:
Ki szabadítaná meg tőlük országunkat kevesebb idő alatt?

EDWIN:
Bízzuk a szerencsére.

DONOBERT:
Merész, reményteljes tábornokunk nem ura-e a mezőknek? Légióik elbuktak, a maradék meg beásta magát félelmében és vérzik, éhezik, és mi most odadobjuk tisztességes fölényünk? Az égre, uram, nagyobb veszélyt jelent a szavuk, mint a fegyverük.

(Oswold belép)

OSWOLD:
Felség, a követek megjöttek.

AURELIUS:
Vezessétek be őket, mi elhatároztuk, uraim, mivel az egyezkedés az elején kudarcot vallott, a végeredményben sem lesz szerepe, az égi hatalom, amely olyan szépen kezdte legyőzni őket, be is tudja végezni munkáját, és e szép reménytől vezettetve, én magam adok választ majd nekik.

(Kornéták tust fújnak. Belép Artesia a szász urakkal.)

DONOBERT:
Mi ez itt, női szóvivő?

AURELIUS:
Nyugalom, Donobert, szólj, hölgyem, mi vagy te?

ARTESIA:
A szász generálisnak, Kelet-Anglia királyának, a harcos Ostoriusnak húga, nevem Artesia, aki a szeretet jegyében békét hoz és egészséget kíván a nagy Aureliusnak, remélve, hogy oly szép ajándékot kap cserébe, mint amilyet hozott.

AURELIUS:
Legszebb ajándék, amit valaha láttam, széket a szász szépségnek! Ülj le, hölgyem, hadd tárgyalunk; harcos bátyád tehát békét kíván?

ARTESIA:
Államod és személyed iránti végtelen szeretettel eltelve.

AURELIUS:
Megindító egy szónokot küld, mit gondolsz, Donobert?

DONOBERT:
Hidd el, uram, ha fiatal volnék, se nyelném le ezt a szép pirulát.

AURELIUS:
Igaz, öreg vagy. Mily gyorsan feledjük saját hibáinkat! Szép hölgy, árulóvá válik a nyelvem, és elárulja szívemet, ellenségem húgának: halálba hajszol ez a szépség, ha csak ránézek, nem tudok beszélni, mit is határoztunk?

DONOBERT:
Ezt, királyi felség.

AURELIUS:
Psszt, ne is folytasd; legszebb teremtmény, mondd meg a királynak, bátyádnak, hogy az országunk iránti szerelmünk (hah) és tiszteletünk szerint azt parancsoljuk, serege azonnal hagyja el birodalmunkat, de, ha kívánod, jó lélek, Lord Donobert, te közöld örömünket.

DONOBERT:
Igen, felség, hölgyem, térj vissza és mondd el ezt a bátyádnak.

AURELIUS:
Mogorva vagy és durva, menjen máris! Pfuj, hadd maradjon, küldjünk egy követet, aki örömünkről hírt ad.

DONOBERT:
Hogy érti ezt felséged?

AURELIUS:
Hagyjuk őt kipihenni hosszú útját, nem szeretnénk durvának látszani.

ARTESIA:
Nagy brit király, nem olyan különös egy fejedelmi barát ajánlatát elfogadni. Kettőtök sok erényét ezentúl két ország élvezze egyben, békében, örömben és szeretetben.

AURELIUS:
Már megint a szeretetről beszél, félek, érzi, hogy nem fogom gyűlölni.

ARTESIA:
Légy önmagad, nagy Aurelius, és sem irigység, sem pedig jelen tanácsosaid más és nagyobb bűne jóságodat ne fossza meg e dísztől.

Mi nem szoktunk udvarolni. Mi elvesszük, ami kell nekünk. Most békét keresve jöttünk hozzád, de ha ez kevés, legalább nézd bennem a nőt, bár figyelmedre méltatlan vagyok; s ezzel igazold emberségedet. Hiszen jóságodról hangos a hír, s az még túlzó dicshimnuszt is kibír.

AURELIUS:
Angyali nyelve van, beszélj még!

DONOBERT:
Vaskos hízelgés, ne hallgasd, uram, hölgyem, nem kell itt ennyi gyermeteg bók, kaptál már választ, s hidd el, asszonyom, őfelsége, bár fiatal, szívében komolyabb tanácsadót hordoz annál, hogysem hízelgés vagy sima szavak elcsábíthatnák.

ARTESIA:
Nem udvarolni jöttem hozzá, uram.

DONOBERT:
Badarság volna, ha akarnád is. Sose fog elvenni.