Nemere István

ERDÉLY ÚJABB ARANYKORA

A 17. század eseményei

MAGYAR TÖRTÉNELEM

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2015

ISBN 978-963-387-381-6

TARTALOM

Előszó helyett

1. Rabigában

2. Kalandorok, fejedelmek

3. Kalandorból politikus

4. Erdély és Bethlen Európában

5. Dicsőség és romlás

6. Az aranykor vége

7. Izzik a parázs

8. Utolsó felvonás

Előszó helyett

Az előző, a tizenhatodik század történetét ott hagytuk abba: a nép várta, hogy valaki változtasson helyzetén. Magyarország mint olyan megszűnt létezni. Azóta először, hogy az Árpádok vezette nép bejött a Kárpát-medencébe, most először nem volt Magyarország.

Nem volt annak egyetlen darabja, kicsiny része sem, amely ne állt volna idegen befolyás, megszállás, uralom alatt. Körös-körül nyugaton, északon és északkeleten a németek uraltak mindent. Középen terpeszkedett a lófarkas zászlókkal jelzett török birodalom – e földek ügyeit vagy Bécsben, vagy Konstantinápolyban intézték. És ott volt keleten a kicsiny darab Erdély, amelynek függetlenségét akkortájt még viszonylagosan sem lehetett elhinni – és nem is volt az. Folyton szétzilálták a császári és a szultáni erők, hatások, vetélkedések. Ha voltak is fejedelmei, mindenki tudhatta, hogy azok sohasem önállóak. Nem azt mondják és teszik – mert nem is mondhatják vagy tehetik – amit maguktól szólnának, tennének. Megesett már korábban, hogy osztrák és zsoldos Habsburg-hadak lepték ezt a szép kis földet, de az is, hogy a törökök masíroztak és diktálták akaratukat.

Így nézett ki az ország az 1600-as évek elején.

1. Rabigában

Nem csoda, hogy akkortájt sokan úgy érezték a „német Magyarországon”, vagyis az osztrák császárság által bekebelezett területeken, hogy csöbörből vödörbe jutottak. Ha nem a török, hát a német lesz új uruk. És ráadásul nyugalma senkinek sem volt. Még azt kell mondani, hogy paradox módon azok éltek olykor (bizonyos korszakokban és területeken, a politikai és katonai viszonyok függőségében), akik a török hódoltsági területeken laktak. Ott viszonylagos volt a béke, persze nem a határok közelében.

Akik viszont a németektől megszállt, körülbelül 100-150 kilométeres „csíkon” éltek, azokra rájárt a rúd. Amikor egyesek mind ezt a tatárjárás szörnyűségeivel hasonlították össze, az idősebbek, tapasztaltak rávágták: nem addig van az! Ahogyan a krónikás írta később: „A tatár múló forgatag, a császári katona pedig, kit már a nyomor is bűnre késztet, itt marad állandóan az országban. Parancsnokaik máris úgy viselkednek, mintha övék volna minden. A maguk részére foglalják le a várak jövedelmeit. nemcsak a jobbágyot kényszerítik személyes szolgálatukra, hanem a nemest is. Annyira elgyöngült és elszegényedett a magyar, hogy meg lehetett tenni a kísérletet annak a kevésnek a megsemmisítésére is, mi állami, nemzeti létéből még megmaradt.”

Ennek oka elsősorban gazdasági volt, bármilyen furcsán is hangzik. Az osztrák Habsburgok ekkor már sokkal lazább kapcsolatban álltak madridi rokonaikkal, akik a fél világot uralták. Össze is különböztek nemegyszer, hát segítségre csak olykor-olykor számíthattak. Az osztrák birodalom gazdaságilag semmivel sem volt jobb helyzetben, mint más akkori országok, mondjuk ki kereken: európai nagyhatalmak. A spanyolok erősségét, gazdaságának alapjait persze a tengerentúli kereskedelem, Amerika birtoklása adta. Bécsnek sohasem volt elég pénze például a hadsereg fenntartására sem. Nem csak azért, mert rosszul gazdálkodtak az urak, de azért is, mert a hatalom képviselői rengeteg pénzt herdáltak el saját magukra, a királyi udvarra és más, sokszor teljesen fölösleges intézmények fenntartására.

Így nem jutott elég pénz a hadseregnek sem. Márpedig akkoriban még szó sem volt (sehol a világon) a sorozott katonaságról. Aki magának sereget akart, az legfeljebb a jobbágyokat kényszeríthette ingyenes katonai szolgálatra, azokat is csak ideig-óráig. Az előző század történetében láttuk, hogy a török szultánok sem úszták meg olcsón – a szpáhiknak birtokokat adtak, mert kénytelenek voltak valamivel jutalmazni, viszonozni szolgálataikat. A janicsárok sem voltak éppen olcsók, csak látszólag. Nekik is megvoltak a módszereik az anyagi előnyök kikényszerítésére nemcsak a katonai, de az állami vezetéstől is.

Az osztrák császároknak is pénzre volt szükségük, ha katonákat akartak tartani. Ám gyakorta elfogyott a pénz a Nyugat-Európában toborzott zsoldosoknak. Ilyenkor az itáliai, a német, a belga, a svájci, a svéd, a németalföldi, a francia, spanyol és más nemzetiségű katonák magukra voltak utalva.

Ezzel csak azt jelezzük: nem azért fosztogatott Magyarországon a német vagy olasz vagy spanyol zsoldos, mert eleve ilyen volt a természete és másról sem álmodott már gyermekkorában, minthogy ha felnő, elmegy keletre és magyarokat fog nyomorgatni – dehogy. A zsoldos nem kapta meg az előre kialkudott havi bérét, ilyenkor aztán dühösen elindult, hogy élelmezze magát. Mert bizony a zsoldos sereget nem központi hadtáp élelmezte, hanem a katonák mindegyike individuális alapon, külön-külön szerzett magának élelmet nap mint nap. Persze a legtöbbször ez úgy ment, hogy kisebb csoportok fizettek be egy közös kasszába, tízen-húszan dobták össze a pénzt előre egy hétre, vagy csak napokra. Ha ugyanott állomásozott a sereg, akkor nem volt sok baj, mindig akadt helybeli, aki eladott nekik ennyi és ennyi libát, tyúkot, malacot, birkát, és szállított zöldséget is.

Ám amikor a sereg vonult, a zsoldosok az élelmüket magukkal vitték. Ez persze hamar elfogyott és ha nem kaptak zsoldot (vagy azt elitták a jóféle borokat meg nem vető marcona férfiak, hogy a pénz kiadásának más, a minimálisnál is kisebb ellenállást tanúsító, profi hölgyek szolgáltatásaihoz kapcsolódó módjáról most ne is szóljunk) – akkor bizony körülnéztek, észrevettek, elvettek ezt-azt. Főleg élelmet, de nemcsak azt. Ha már raboltak a saját területükön, akkor nem álltak meg néhány libánál vagy elhajtott marhánál. Ha már az útjukba került egy falu, akkor azt totálisan kifosztották és mentek tovább. Igazából büntethetetlenek voltak és ami még rosszabb: ezt maguk is jól tudták. Hiszen ha a katonai vezetés szóvá tette előttük a dolgot, azzal mentették ki magukat: mivel zsoldot nem kaptak, enni pedig kell, hát raboltak – na és…?

Erre a „na és?”-re nem volt, nem lehetett ellenérv. A császárnak, minisztereinek, hadvezéreinek éppen úgy tudniok kellett, hogy jobb az éhes, rabló katona – mint a semmilyen katona. Vagyis örültek, hogy a magyarok megfékezésére és a törökök határon túl tartására kell valamilyen katonaság. Még ezek a martalócok is jobbak voltak, mint a semmi, hiszen legalább fegyverre kaptak, ha kellett.

Ott voltak aztán még a magyarok is. A végvárak védői, az a pár ezer ember, akik rongyokban jártak, éheztek – és bizony ők is raboltak, loptak. Mert ők sem tehettek mást. Mi több, nekik még kevesebb jutott, mint a külföldi zsoldosoknak. Ha azok kétszer kaptak zsoldot, a magyar várvédők egyszer sem. Pedig ők voltak az első vonalban, az általuk védett várak gyakorlatilag magát a török határt jelentették. Nem mindig volt ez olyan kedélyes dolog, ahogyan később sokan ábrázolták. Érdekes, volt a magyar irodalomban és részben a történészek között is egy olyan áramlat már a 19. századtól, amelyik azt igyekezett elhitetni velük, hogy a török megszállás korántsem volt olyan veszélyes és kemény dolog, mint ahogyan hisszük. Merthogy a törökök és a magyarok akkoriban szépen megfértek egymással és békében éltek.

Nincs ennél hamisabb szemlélet! Mert bár igaz, hogy voltak kedélyes emberek és kedélyes esetek – de azért az a százötven év igencsak véres volt. Máskülönben is érthetetlen lenne a dolog – hiszen ha a törökök valóságos kegyetlen rémuralmat vezettek be a Balkánon (ahol sokfelé ötszáz évig uralkodtak!) miért lettek volna éppen a magyarokkal oly kedélyesek, békések, megértőek, sőt segítőkészek…? (Azt, hogy a magyarok voltaképpen a legnyugatabbra szakadt török testvérek, csak a mai török iskolák tankönyveiben olvashatjuk – négyszáz évvel ezelőtt valahogy mi inkább gyaurok, hitetlen kutyák és mindenekelőtt ellenséges, meghódítandó nép voltunk Sztambulból nézve…)

Kerüljük hát a felesleges és csalóka, ráadásul sosem létezett romantikát. Kevés, és csöppet sem jellemző kivételtől eltekintve ez bizony nem a Mikszáth-féle „Beszélő köntös” vagy Jókai jóízű történeteinek világa volt. Itt komoly és kemény, öldöklő harc folyt, alig volt olyan naptári év, amelyben vagy az egyik, vagy a másik fél ne indított volna kisebb vagy nagyobb háborút a másik ellen. És bármilyen szomorú, azt kell mondanunk: sehol sem volt egy békés sziget, amely megúszta volna a vérontást.

Kik voltak ekkor az élen?

Mostantól kezdve mindig párhuzamosan két uralkodót fogunk említeni. Az egyik a „német Magyarország” ura volt és Bécsben székelt, a másik Erdélyben, az erdélyi fejedelem. Rajtuk keresztül próbáljuk megvilágítani a korabeli politikai irányvonalakat, amelyeket ezek a hatalmasságok követtek. A harmadik országrész, a török politika jobbára meglehetősen egysíkú volt ebben az évszázadban, ezért arról nincs sok mondanivalónk. Sztambul érdeke azt kívánta, hogy amíg csak lehet, megtartsák hatalmukban ezt az „éket”. A Balkánon markolta a török kéz ezt a fegyvert, amelynek éle felért Budáig, vagyis mélyen behatolt Közép-Európa testébe – és amely fenyegetés kimondva vagy kimondatlanul, de mindig is Bécs felé irányult.

A bécsi osztrák császári trónon ekkor II. Mátyás ült. Az előző évszázad történetéből (sorozatunk előző kötetéből) emlékezhetnek már, hogy sokkal inkább államvezetésre termett Habsburg volt ez, mint bátyja, Rudolf császár. Aki mindezek fölött még nem is volt egészen „komplett a padláson”. Vagyis Rudolfnak komoly bajok voltak az elméjével.

Jellegzetes királyi paradoxon alakult ki ott évtizedekre – aki király lett, mert elsőszülött volt, az uralkodásra tökéletesen alkalmatlan volt és igazából, nem is nagyon akart uralkodni, ezer más dolog foglalkoztatta. A hatalom csak annyiban és azért volt fontos, mert lehetővé tette: a hobbijainak élhessen. A harmadik fiú, akinek normális dinasztikus és politikai körülmények között semmi esélye sem volt a trónra, viszont nagyon is akart uralkodni, ráadásul rátermettebb volt, mint „flúgos” bátyja, Rudolf.

Mai kifejezéssel azt is mondhatnánk, hogy Mátyás pragmatikus uralkodó volt. Aki nyilván megbánta, hogy oly sokáig nem alkalmazott erőszakot bolond bátyjával szemben és hagyta, hogy amaz meglehetősen szétzüllessze a birodalmat. Miután 1611-ben sikerült Rudolfot elmozdítani – valóságos, ámde legális puccsot szervezett a Habsburg-ház saját felkent tagja ellen! – Mátyást előbb cseh királlyá koronázták. A Birodalom ura csak Rudolf 1612-es halála után lett (ugyanakkor koronázták meg német-római császárnak is). Akkor már olyan koronázási jelvényekkel lépett a trónra, amelyeket az ő rendeletére és tervei szerint készítettek el. Ennek is volt jelképes jelentősége: Mátyás nem akart Rudolf nyomdokain haladni, valami új kezdődik – hirdette e jelvények által is.

Az új császár nem volt már fiatal. 1557-ben született, így mire a Birodalom ura lett, betöltötte az 55. életévét. Akkori kormegoszlás szerint bizony már öregembernek számított, kis híján aggastyánnak. És mivel meglehetősen hasonlított is Rudolf bátyjára hát eleinte nem sok különbséget láttak az alattvalók Rudolf és/vagy Mátyás között.

Azt kell mondanunk, hogy minden rátermettsége ellenére is II. Mátyás meglehetősen peches ember volt. Amihez értett, ott sem aratott jelentős diadalokat. A tizenöt éves háborúban Rudolf a magyarországi hadak fővezérének nevezte ki – tudjuk, ott sem aratott sikereket. Később magyarországi ügyekben sem járt el szerencsés kézzel. Az 1604-es országgyűlésben még sajátos hamisításra is vetemedett (no persze, Rudolf tudtával, sőt annak bíztatására), hogy meghamisítsák a hivatalos okmányokat. A törvénycikkelyek közé betoldottak egy olyant is, amiről az országgyűlés nem tárgyalt, nem is tudott, ami ott szóba sem került. Ennek alapján Mátyás – a csöppet sem igazságos, merthogy nem Hunyadi, hanem Habsburg Mátyás – megfúrta az egész addigi, amúgy is csak viszonylagos vallásszabadságot. Azt akarta elérni, hogy Magyarországon csak a katolikus legyen az egyetlen elismert és támogatott egyház és vallás. És hogy ezen többé ne lehessen változtatni, az ál-törvény újabb cikkelyében megtiltotta volna, hogy vallási kérdéseket ezek után bárki felvessen a magyar nemesi országgyűlésben. Jó trükk volt, el kell ismerni – csak nem sikerülhetett. Nem „mehetett át”.

Képzelhetjük az urak felháborodását és csalódottságát, amikor rájöttek a csalásra. De mivel akkor még Rudolf ült a trónon, neki tulajdonították az egész kezdeményezést és valószínűleg igazuk volt. Bár azon elgondolkozhattak volna, hogy Mátyás királyfi is a nevét adta a dologhoz, abban tevőlegesen részt vett…

Nemcsak a magyar, de az osztrák, cseh és morva urakkal szemben is próbálkoztak a Habsburg-fivérek efféle hamisítási trükkökkel. De csak azt érték el, hogy mire Mátyás ténylegesen átvette a hatalmat, ezek az urak szövetkeztek ellene. Különösen a protestánsok fenték a fogukat Mátyásra – mindhárom országában.

Pedig a magyarországi protestánsok nem voltak éppen irigylésre méltó helyzetben. Akkor már több mint húsz éve valóságos hajtóvadászat zajlott azon tehetős, sőt nagyon gazdag urak ellen, akik elhagyták a katolikus hitet, vagy eleve születésüktől valamelyik protestáns egyház tagjai voltak. Természetesen és elsősorban nem a hitük miatt üldözték őket – a hatalomnak a pénzükre, a nagybirtokukra volt szüksége!

Napirenden voltak már a vallási villongások, amikor itt-ott a lakosságot is sikerült fellázítani hol a katolikusok, hol a protestánsok ellen, mindig az ellenpárt érdekében. Inkvizíciós módszereket is alkalmaztak a letartóztatott protestánsok ellen, ami csak növelte a lakosságban a kedvet, hogy szembe forduljon az uralkodó osztállyal. Ekkoriban már nyíltan zajlott az a folyamat, amely például (természetesen más történelmi helyzetben és hagyományok után…) a lengyeleknél fordítva játszódott le. A következő egy-két száz évben nálunk a katolikus egyház az idegen uralkodók, az osztrák császárság érdekeit képviselte, azok mellett állt ki és ezért cserébe annak jutalmára, erős támogatására számíthatott – a nemzet egy komoly része és törekvése ellenében. Lengyelországban az idegen hódítók ellen küzdő hazafiak mindig az egyházban találtak vigaszt és segítséget – igaz, ott a katolikus egyház és vallás egyeduralmát szinte semmi sem korlátozta.

„Most mindenkinek be kellett látnia, hogy a német félelmesebb ellenség a töröknél is, mert a lelkiismeretet is bántja” – így a kései krónikás. Vagyis a katolikus Habsburgok, karöltve a pápával – aki csapatokat és pénzt is küldött – nem a törökök ellen vonultak hadba elsősorban, hanem a protestánsok lettek a kiirtandó, megsemmisítendő ellenség! A hit érdekében a hatalom példátlan erőszakot fejtett ki és olyan kegyetlen módszereket alkalmazott, amelyeket még a törökök sem a máshitűek ellen. Mellesleg ahhoz képest, hogy az 1600-as évek elején milyen rettenetes dolgok játszódtak le Felső-Magyarországon – a törököktől uralt középső országrész vallási tekintetben valóságos nyugalom völgyének számított. Paradox, de a „pogány” jobban kezelte ezt a kérdést, mint a „keresztények” (és az értők tudják, hogy itt is indokolt az idézőjel. Ahogyan a muzulmánok nem voltak és ma sem pogányok, hisz van istenük, méghozzá csak egy, úgy azok az akkori papok, hívők és katolikus urak nem voltak keresztények – tehát kegyesek, megbocsátóak és könyörületesek – a szó igazi értelmében).

Persze minden hatás ellenhatást hoz létre, tudjuk a fizikából. De így működik az emberek összessége, a társadalom is. Minél erősebb volt az olasz, belga, német zsoldosok által táplált állami terror (mert annak kell neveznünk, ami akkor a németektől irányított magyar országrészben bekövetkezett), annál inkább közeledett az a nap, amikor ezek a fanatikus, kegyetlen katonák emberükre akadnak. Minden kasza kőbe fut egyszer.

Nos, ezt a képzeletbeli, de az ellenség számára nagyon is valóságos és fájdalmas, kaszacsorbító követ itt és akkor Bocskai (Bocskay) Istvánnak hívták.

Bocskai arról volt nevezetes, hogy fél életében Rudolf és általában a Habsburgok hívének vallotta magát. Szokatlan volt ez az önként vállalt és ezer csapáson át megőrzött hűség egy – protestáns úrtól. Annál is inkább, mert a Habsburgok igazából nemhogy nem viszonozták a dúsgazdag magyar főúr hűségét, hanem azt még próbára is tették – nemegyszer. Például Rudolf egyszer két álló éven át egy prágai börtönben tartotta az urat, igaz, úgymond „tisztességes fogságban”, vagyis olyan helyen, ahol nem alázták meg őt, vagy éppenséggel nem kínozták, nem éheztették. Mert bizony akadtak magyar és nem csak magyar urak, akik akkoriban sok embertelen szenvedést voltak kénytelenek kiállani a császár rabságában.

De hát azok a Habsburgok ellenfelei voltak – Bocskai viszont a barátjuk!

Már eleve rabként látta meg a világot. Még János Zsigmond erdélyi fejedelem vetette fogságba a szüleit (anyját is, ami pedig akkortájt nem volt szokásban) és a kis István rácsok mögött született. Egy mai lélekbúvár nyilván lecsapna erre az esetre és elmagyarázná, hogy Bocskai István már csecsemőként is utálhatta a rácsokat, ergo: a fogságot, rabságot… Később a felnőtt, de még fiatal Bocskai Báthory Zsigmond politikáját támogatta és évtizedeken át pártolta a Habsburgokat, Bécset, Prágát. Csak 1598 után vonult vissza a birtokaira, de még akkor is Rudolf császár hívének vallotta magát. A németek és az ő szedett-vedett zsoldosaik alaposan kifosztották Erdélyt – Bocskai István bizony akkor is Habsburg-párti maradt. Hiába fordultak hozzá erdélyi menekültek, senkinek sem segített. Ha valakit üldöztek vagy anyagilag, emberileg megszorult – azt mondogatta, menjenek Bécsbe, ott igazságot találhatnak az udvarnál…

Gondolhatjuk, mennyire nem kedvelték őt ekkor ezek a bajbajutottak, de más magyar urak sem. Hiszen az efféle vélekedéseknek, tanácsoknak, viselkedéseknek aránylag hamar hírük ment a kastélyok, udvarházak, várak világában. Mindig járkáltak, utaztak ott mindenféle megbízottak, szolgák, urak, katonák, és ezeket gyakorta éppen azért hívták be a nemesi házakba, azért vendégelték meg, hogy hírekkel szolgáljanak a nagyvilágból. Bármilyen furcsán hangzik is, ez volt akkortájt a „média”, a sajtó, a televízió helyettesítője. Mert az emberek már akkor sem élhettek hírek nélkül…

Bocskaira visszatérve – szörnyű, hogy milyen naiv és hiszékeny volt ez az ember akkoriban! Vagy csak makacs? Nehéz volt beismernie ezer példa alapján is, hogy rosszul választott, amikor a Habsburgok mellé állt? Hogy politikailag rossz lóra tett, hogy nem ott kellett volna elköteleznie magát? Hogy nem érdemlik meg a hűségét és kitartását azok, akiknek ezt mintegy odaajándékozta?

Bocskai sokáig nem gondolt fegyveres ellenállásra – ama legitim uralkodó, a magyar király ellen…? De amikor a császári zsoldosok könyörtelen rablásai, tömeges gyilkosságai folytatódtak, amikor mind több protestáns urat fogtak le és vetettek börtönbe a törvények ellenére, amikor mindenfelől csak a pusztulást látta – 1604 nyarán végre érintkezésbe lépett azokkal, akiknek ebből elegük volt. Bocskai akkoriban – közel ötven évesen már – tipikusan az az ember volt, aki nem sietteti az eseményeket és lassan hagyja magát sodortatni a történések által. Ám amikor aztán végre betelik a pohár és elege van, akkor keményen odacsap.

Most is az kellett, hogy Bécsből az első kósza hírekre – miszerint a Habsburgokkal szembenálló urakkal keresi a kapcsolatot, netán lázadást szervezne? – máris hadakat indítottak ellene. Bécs nem bízott Bocskaiban (sem), ezért megelőző lépésre szánta el magát – és ezzel rontotta el a dolgot. Minden jel arra mutat: ha Bécs nyugton marad, Bocskainak a császárság iránti hűsége sem inog meg. Így azonban más lett a helyzet.

A félelmetes zsoldosok csak jöttek a Felvidéken, tennie kellett valamit. Akkor aztán végre színt vallott. Ám még akkor sem akart elsőnek ütni. Megvárta, míg a császári csapatok rátámadtak bihari birtokaira – így legalább örökre megmaradt az az érve, hogy „nem ő kezdte”, nem ő emelt fegyvert Őfelségére és csapataira.

Nem lehet véletlen, hogy csak ekkor szűnt meg hűséggel gondolni a császárra. Mint egyik kortársa nagyon találóan írta róla: „Az ő felsége hűsége mellől erővel kellett őt elkergetni”. Hát igen, ez volt akkor Bocskai István.

De már nem sokáig maradt olyan naiv. Kinyílt a szeme, amikor ő került a célkeresztbe. Láthatta most, hogy Bécsben nem tesznek különbséget a hozzájuk hűséges vagy a velük szembenálló urak között – ha azok magyarok és pláne protestánsok. Akkor csak az elpusztításukra törekednek!

Márpedig Bocskai nem akart odaveszni. És lám, hívó szavára kiderült, hogy tele van az ország olyanokkal, akik ugyanúgy gondolkodnak, mint ő. Amikor azok is belátták, hogy nincs mit tenniök, saját létüket kell védelmezni a Habsburgok ellen, akkor fegyvert ragadtak. Elsősorban persze a hajdúkra számíthatott. Kik voltak ők? Hiszen nyilván léteztek korábban is, de Bocskai volt az, aki mintegy „behozta őket a magyar történelembe”. Attól kezdve fogalommá lettek mint „Bocskai hajdúi”.

Ha nagyon elnagyoljuk a kérdést, azt kell mondani: a hajdúk közép-európai „cowboyok” voltak a szó eredeti és igazi jelentésében. Minden mítosztól lecsupaszítva ezek tehénpásztorok, olyan jobbágyok, akik elszökdöstek uraiktól, lett légyen az török vagy magyar. A nagy pusztákon tartott hatalmas, több ezres vagy több tízezres állományokat terelgették, és amikor eljött az ideje, azokat lábon kihajtották Nyugatra meg Délre, és ott valamilyen kis mértékben részesültek a sajátos „export”, az élőhús-kereskedés hasznából. Sohasem voltak ők tulajdonosok, nem voltak földjeik. Mi több, nem is csak magyarok voltak közük. Az alföldi megyékben akkortájt vagy nem is volt jelentős növénytermesztés, vagy ha volt is, hát messze elmaradt a marhatenyésztés jelentősége mögött. Sok birtok eleve csak a marhákból élt. A hajdúk kezében volt ez az „iparág” és már csaknem száz évvel korábbról maradtak feljegyzések róluk. Tudjuk hát, hogy ha fegyverre kaptak, félelmetes erőt képviselhettek. Hiszen erősek, ügyesek voltak, jól forgatták a fegyvert is. A sokszor ezer kilométeres vagy hosszabb úton is megvédték a marhákat farkastól, embertől, rablóktól, idegen hadaktól is.

Nagyobb részük nem volt katolikus és hajlamos volt szembeszállni az osztrákokkal. Nem rajtuk múlott, hogy a nemzet és az alkotmány (no persze, a nemesi alkotmány!) legfőbb katonai támaszai lettek idővel. Ez is Bocskain múlott. Némileg leegyszerűsítve azt mondhatjuk: attól kezdve darab időn keresztül a hajdú volt a magyar „landsknecht”. Ugyanaz, ami Nyugat-Európában a gyalogos, ritkábban lovas zsoldos katona volt. Akit bárki felbérelhetett, de veszedelmes „jószág” volt ám az akkor is. Csak addig engedelmeskedett urának, míg az fizetni tudta őt. Ha nem volt háború – vagyis harci elfoglaltsága – vagy nem kapott zsoldot, a legveszedelmesebb rabló lett belőle, akit csak el lehet képzelni.

Ne legyenek illúzióink, a magyar zsoldos éppen úgy nyomorgatta a (magyar) lakosságot is, mint az idegen.

A hajdúk a legszívesebben az erdélyi fejedelmeket szolgálták. Ha zsákmányhoz jutottak, azt „kótyavetyére” bocsátották, értsd: licitálás útján készpénzért eladták a legtöbbet ígérőnek, a pénzt pedig elosztották egymás között, igazságosan. Marconák voltak, katonák – zsoldosok.

De még ők így együtt sok ezren is csak egy bizonyos katonai erőt képviseltek. Ahhoz, hogy Bocskai sikert arathasson mint egy nemzeti felkelés vezetője – népre is szüksége volt.

Harcra kész, az azzal járó nehézségeket vállalni tudók és akarók csak békeidőben hiányozhatnak. Ám akkortájt békéről már rég nem beszélhettek. Mátyás osztrák császár különösen Erdélyt sanyargatta, hadai többször felégették az országot. Ma már nehéz elképzelni, miféle rettenetes dolgok estek meg ott éveken keresztül. A fennmaradt írásos beszámolók szerzői sem merték vagy akarták leírni mindazt a szörnyűséget, amit ott láttak, átéltek ők és kortársaik. Borsos Tamás korabeli nemes úr emlékirataiban olvashatjuk – az 1602-es év eseményei közé besoroltatva – például azt, hogy „Úrnapjára virradólag éjfélkor az Básta (Giorgio Basta olasz zsoldos hadvezér a Habsburgok szolgálatában éveken át sanyargatta Magyarországot és Erdélyt – a szerző megjegyzése) hajdúi megüték az várost, és sokat az város népében levágának: szörnyen megrablák, kóborlák az várost újólag azért, hogy azt reméljük vala, hogy immár nem kell félnünk, és minden másutt való marhánkkal is hazaköltözött-szállott vala az város népe. De ekkor ismét szörnyű romlás esék rajtunk – így kell hinni az némettel való frigynek.”

Vagyis mi történt: nem csak akkor, de ezerszer, ott és másutt, akkor és máskor is, Basta hadvezér és helytartó a bécsi császár nevében békét ígért a városoknak, ha azok „Bécs hűségében maradnak”. Erre szerződést, egyezséget is kötöttek a városok éppen vele, személy szerint Bastával. Amikor látszólag béke lett, a városokba visszaköltöztek az onnan előzőleg elmenekült tehetősebb emberek, arisztokraták, iparosok stb. és persze vitték oda összes „marháikat”, vagyis javaikat. Amikor a város ismét békességben élt és tele volt tehetős,vagyonos emberekkel, a szószegő zsoldosvezér csapatai lesből, az éjszaka kellős közepén rajta ütöttek, lakóinak egy részét elrettentésül levágták, megölték, aztán nekiláttak és kifosztották a gazdagokat meg a szegényeket egyformán…

Mivel ilyen esetek akkoriban már sok éve ismétlődtek és nem látszott más menekvés, hát természetesen egyre többen érezték úgy, hogy bosszút kéne állni az osztrákokon – vagy ahogyan akkoriban válogatás nélkül mondották, a „németen”.

Vagyis az ostoba zsoldosok valósággal futószalagon „termelték” a leendő ellenállókat, a katonákat egy majdani osztrákellenes felkeléshez! Hiszen mint Borsosnál – és sok más úrnál – olvashatjuk, egyre nőtt a földönfutók tábora, akik értelemszerűen bosszúról álmodtak:

„Megrettenvén az város népe, mind elfuta, ki hova láta. Az színe és elei az város népének (vagyis a színe-java, tehát a gazdag urak – a szerző megjegyzése) befutánk, bújdosánk Brassóba, azhol – Isten jót adjon az brassaiaknak – nagy becsülettel fogadtak és kedveztek.”

De nem mindenki volt úr, nem mindenkinek volt pénze és rokonai, nem mindenki talált befogadó helyet és neki kedvező idegeneket. A köznép java része, különösen a családjukat vesztett, vagy azzal sohasem rendelkezett fiatal, tetterős férfiak tömegei csak arra vártak, hogy valaki megtanítsa őket fegyvert forgatni, és mutasson valami célt, amiért érdemes lesz harcolniok.

Nos, ez lehetett és ez lett az a nép, amelyre Bocskainak szüksége volt.

Bocskai István politikai vezérelve sokáig az volt: egyetlen „fő” – értsd: uralkodó – alatt kellene egyesíteni az országot, hogy felvehessék a küzdelmet a legnagyobb ellenséggel, a törökkel. Ezért volt ő hajlamos még sokáig – talán túl sokáig! – támogatni Bécset akár Erdély ellenében is. Azt, hogy a zsoldosok végigrabolják a szövetséges vagy „saját” országaikat is, a háborúk velejárójának, a zsoldosok alaptermészetének tekintette. Aminthogy azt is, hogy az erősen katolikus Habsburgok nehezen viselik el a magyar földön már-már meggyökeresedett vallásszabadságot, azt, hogy a protestáns uraknak, személyeknek is annyi joguk lehet és van, mint a katolikusoknak.

Szóval Bocskai sokáig meg tudta magyarázni legalább önmagának, miért lenne jó az országot a Habsburgok jogara alatt egyesíteni. Aztán, mint láttuk, eljött a pillanat, amikor kénytelen volt belátni tévedését. Ne feledjük, a felkelést megelőző években Bocskait sokan németpártinak látták és okkal. Olyannyira az volt, hogy Erdélyben – bár Báthori Zsigmond fejedelem nagybátyja volt! – mégis jószágvesztésre ítélték, vagyis elkobozták erdélyi birtokait, mert magyar létére Rudolf osztrák császár tanácsadójaként szerepelt – mi több, az is volt tulajdonképpen. Tehát képzelhetjük, milyen állapotoknak kellett uralkodniok ebben a két országban (Magyarországról és Erdélyről van szó a korabeli nyelvhasználat szerint), ha még az is megelégelte, aki a németek pártján állt!

Sokak számára talán paradoxként hangzik, mi több, afféle nemzetgyalázásnak is felfoghatják, de így igaz: a Bocskai-felkelésbe annak vezérét, Bocskait gyakorlatilag maguk az osztrákok kényszerítették bele. Igen, akarata ellenére vállalta, amikor már egyéb egérút nem maradt a számára.

Jól jöttek most a hajdúk Bocskainak. Kikkel töltse fel serege még ritkás sorait, ha nem ezekkel a mindenre elszánt alakokkal? Csak hát azt kell mondanunk, sokak számára a „hajdú” szó puszta elhangzása is el nem múló sokkot, tartós rémületet okozott. Ugyanis – amiről a magyar történelmi tankönyvekben ritkán esik szó – a magyar hajdúk szép számmal szolgáltak Basta és más külföldi zsoldosok alakulataiban is! Nemegyszer megesett, hogy Erdély népének nyúzói csak egyetlen nyelven értettek: magyarul. Merthogy az volt az anyanyelvük.

Hajdúkat felfogadni őrületes kockázatot jelentett. 1604-1605 táján különösen. Fékezhetetlen, vad népség volt ez. És bár utólag sokan próbáltak már beléjük magyarázni hazaszeretetet és egyéb hazafias érzelmeket – erős a gyanúnk (amit számtalan korabeli beszámoló is alaposan megerősít…) – hogy a többségük nyilvánvaló és puszta rablási, zsákmányszerzési avagy bosszúállási céllal csatlakozott a felkelőkhöz.

Bocskai nem volt már fiatal ember, amikor a fegyveres harcra szánta el magát. 1557. január 1-én, Újév napján született, vagyis egyidős volt Mátyással, Rudolf öccsével, aki ekkoriban már erősen hatalom közelben élt és ténylegesen uralta is Magyarországot, hisz bolond bátyja helyett ezen a területen ő intézte az ügyeket. Bocskai 1604 őszén tehát, amikor végre színt vallott, negyvenhét éves volt.

Az osztrákoknak nem ok nélkül volt gyanús az addig szilárdan mellettük álló főúr. Híre járta 1604 tavaszán-nyarán, hogy Bocskai titokban a törökkel paktál, erdélyi fejedelem szeretne lenni. Ez nyilván nem aratott nagy sikert Bécsben, mert megbízták Giacomo Barbiano Belgiojosót, a másik olasz zsoldosvezért, hogy lépjen valamit. Belgiojoso akkor már Felső-Magyarország fővezére, gyakorlatilag Bécs-párti kormányzója volt, aki teljhatalommal intézkedhetett abban az országrészben. Ő kapta az utasítást, nézzen a körmére a furcsán viselkedő és ezért roppant gyanússá lett Bocskainak.

Belgiuojoso persze, mint afféle zsoldos és egyben királyi helytartó, vehemens módon tette a dolgát. Kisebb sereggel indult Bocskai bihari birtokai ellen. Jött kérdezni, igaz-e, amit róla beszélnek – de úgy, hogy a serege megrohanta a védekezésre fel sem készült vidéki birtokokat, udvarházakat, kisebb kastélyokat és persze alaposan kirabolta azokat. Bocskai szolganépét pedig itt-ott bőven megritkították, levágták vagy elűzték. Nem csoda, ha Bocskai István az efféle „érdeklődésre” már sokkal egyértelműbb választ adott. Különcök útján magához hívatta a hajdúk vezetőit, meghányták-vetették a dolgot és oda lyukadtak ki, hogy ezt már nem lehet tűrni.

Felkelés tört ki hát az osztrák császári hatalom ellen!

Hogy ebben mennyi szerepe volt Belgiojoso „tapintatának” és mennyi a valós, általános, csaknem minden magyart ért sérelmeknek, ma már nehéz lenne kielemezni. De talán nincs is szükség ilyen analízisre, hiszen az elkeseredettség országszerte óriási volt, és Bocskai – valljuk be – csak egy volt a sok pórul járt főúr közül. Szinte mindenkinek volt oka lázadni, és sokan éltek is az alkalommal.

Bocskai István – nős, de gyermektelen úr – eléggé érdekes és okos stratégiát választott. Kezdettől az „egész pályás letámadás” híve lévén minden frontot igyekezett mozgósítani Bécs ellen. A legfőbb szövetségese az amúgy szintén ellenségnek tekintett török vezetés volt. Már a felkelés első hetében küldöttséget menesztett Sztambulba, hogy elnyerje nemcsak a törökök jóindulatát, de a szultán bízza meg őt… Erdély vezetésével is!

És ez is bejött!

Még azon év novemberében a mindvégig török fennhatóság alatt lévő, csak névleg szabad Erdély fejedelmévé (Sztambul helytartójává) nevezték ki őt. Ha távirati rövidséggel száguldunk végig a Bocskai-felkelés eseményein – valljuk be: ez egy igen expressz-gyorsaságú felkelés volt ahhoz képest, hogy akkoriban a világban és a magyar történelemben is ezek sok éven át húzódtak – akkor egy ilyen listát kapunk:

1. 1604 nyara: Bocskait meggyanúsítja az osztrák udvar. Tegyük hozzá: akkor már nem ok nélkül.

2. Ősszel Belgiojoso serege megindul ellene, birtokait feldúlják.

3. Összefog a hajdúkkal, melléje áll öt szabad királyi város és a felső-magyarországi bányavárosok. Ez utóbbiak között a stratégiai jelentőségű arany- és ezüstbányák felett rendelkezők is.

4. Átcsábítja a maga oldalára az addig osztrák szolgálatban álló szabad hajdúkat, plusz toboroz melléjük sok olyant, kiket a háborúk vertek ki otthonaikból, kik szökött jobbágyok voltak, kik a török elől menekültek osztrák uralom alá (és ezzel cseberből vederbe jutottak, tegyük hozzá.)

5. A bihari főúr november elején már tekintélyes sereggel rendelkezik, Kassára vonul, amely 11-én megnyitja előtte kapuit. Nagy bátorság ez Kassa vezetése részéről. Hiszen ez nyílt szembeszegülés a császári hatalommal, amelyért később bosszúra, a zsoldosok által történő megrohanásra, ostromra, pusztításra, kifosztásra számíthatnak.

6. Kassán rendezte be főhadiszállását. Bécs most Basta csapatait is ellene indítja, de a magyarok szétverik az olasz és egyéb zsoldosokat. Bocskai mint magánember kezd magához térni. Ahogyan az lenni szokott: a férfi, aki addig a császárság és a mindenkori osztrák uralkodó híve volt, most átesik a ló másik oldalára és fennen kezdi hirdetni önnön magyar voltát és az új politikai irányvonal jelentőségét. Bocskai István maga is hangoztatja, hogy ő a „magyarok Mózese”, aki új hazát teremt majd, aki egy új ország felé vezeti népét. Mi több – állítólag a kálvini tanítás parancsát követve – azt kezdi hangoztatni, hogy ő egy isteni küldött!

Mondhatnánk azt is, hogy ő az erdélyi Messiás. Mindenesetre Bocskai önmagát annak az isteni, égi küldöttnek tekintette, aki fellázadt „az isteni törvényt semmibe vevő zsarnokkal szemben”. A zsarnok persze a bolond Rudolf volt, aki minderről talán nem is értesült, hiszen akkor már régen csak műtárgyai, meztelen női, szelíd oroszlánja, alkimista kísérletek stb., kötötték le teljes érdeklődését. Mátyás persze, akkor még nem papírforma szerinti uralkodó ugyan, de teljhatalmú úr a magyar földeken, felvette a kesztyűt. Dühöngött zsoldosai tehetetlensége miatt és egyre növekvő aggodalommal figyelte a felkelést.

7. Álmosd mellett legyőzi a császári csapatokat. Nem volt nehéz dolga, mert az ellenségtől egy remek beszéddel csábította át a legjobb erőket. Akárcsak később Napóleon Elbáról visszatérve, Bocskai István minden szépet-és jót ígért azoknak a sokat szenvedett embereknek, akikben pedig korabeli források szerint sem buzgott túlságosan nagy hazafiság. No persze, ha jött egy hadvezér és azt mondotta-ígérte: mostantól minden másképpen lesz, jobb sorotok lesz, akkor melléje álltak. Ahogyan a régi krónikás írta volt „Az éppen Kassa felé vonuló hajdúknak Bocskay föltárta a magyarság nagy veszedelmét és fölébresztvén bennük a már csak pislákoló magyar érzést, amellett zsoldot és nemesi joggal birtokot, állandó letelepítést ígérvén nekik, a hajdúk mellé állottak és fegyvert fogtak: az Istenért és a szabadságért!”

Lám, a száz évvel későbbi Rákóczi-s jelszóban csak a sorrend változott. Bocskainál még az Isten állt elöl, csak utána jött a szabadság, Rákóczinál már „Pro Patria et libertate”, vagyis „a hazáért és a szabadságért” lett, és az isten valahogyan eltűnt belőle… Arról nem is szólva, hogy Bocskai alighanem hamar belátta: a magyarkodó jelszavak nem bizonyulnak elégségesnek, ezért kellett anyagai javakat és kézzelfogható jogi előnyöket is ígérnie a hajdúknak. Ez biztosabb és célravezetőbb volt, mint a magyar húrokat pengetni.

8. A nagy rábeszélő nemes úrhoz így is mindössze háromezer hajdú csatlakozott, ez pedig még katonai erőnek is kevés volt, nemhogy egy igazi, viharosan terjedő, megállíthatatlan felkelést lehessen kirobbantani. Amely formálisan akkor már tartott, de még csak kisebb erőkkel. Bocskai nagy szövetségesek bevonásáról ábrándozott és a népet is szerette volna a maga oldalára állítani.

9. A hajdúk élén bevonult Debrecenbe.

10. Hamarosan a Dunántúl egy tekintélyes része is a kezébe került és Bocskai hajdúi bizony nemsokára már az osztrák határ mellett lovagolhattak, fenyegetve ezzel az örökös tartományok békéjét és nyugalmát.

11. Bethlen Gábor – akiről értelemszerűen még sok szó esik majd – elhozza Kassára az erdélyi fejedelmi jelvényeket. A sztambuli Porta ugyanis egyetértett a javaslattal, hogy Bocskai legyen az új erdélyi fejedelem! Ekkor a férfiú már teljesen biztos abban, hogy érdemes volt fellázadni és van is esély a győzelemre! 1605-ben (a dunántúli városoknak írott levelében) így indokolta, miért is kezdett felkelésbe: „Nem nézvén hazánknak, szép városainknak és várainknak romlását, jószágunknak pusztulását, és szegény nemzetünknek számtalan vérontás amiatt ennyire való elfogyását…” stb., egyszóval úgy állította be a dolgokat, mint aki évtizedeken át csak tűrt, tűrt, aztán végre betelt a pohár és kicsordultak az indulatok… Ebben nem sok igazság vagyon – mondom most korabeli szóhasználattal – mert ezt ugyanaz a Bocskai István vetette pergamenre, aki fiatal korában élete szép éveit töltötte Bécsben és Prágában, élvezte az uralkodó kegyeit. Aki nem sok magyar jobbágyot látott közelről, és mint kortársai, ha kimondta a „magyar nemzet” szavakat, természetesen és kizárólag csak a nemes urakra gondolt. A jobbágy az ő számára a legjobb esetben is csak mint ingyenesen robotoló munkaerő – tehát rabszolga – szerepelt. Háború esetén persze jól jött, mint ágyútöltelék, sorkatona, akit az ellenség bőven gyilkolhatott – az urak helyett…

12. A törökök azért álltak ki mellette, mert a „bujdosóknak” nevezett csapat – a főleg Erdélyből török földre menekült, az osztrákok által életre-halálra keresett kiskaliberű helyi politikusok őt választották. És miközben már Erdélyből a koronát nyújtották feléje, az osztrák kézben lévő Dunántúlon még alig voltak ismerősei, hívei, barátai. De ez a helyzet sebesen megváltozott 1605 tavaszára.

13. A hajdúk nagy része nem mint zsoldos esküdött föl Bocskainak. Hanem – legyen ez bármilyen meglepő – mint egy közös vállalkozás résztvevői. Nem állíthatjuk ezzel peresze azt, hogy a Bocskai-felkelés egy részvénytársasági alapon működő üzleti vállalkozás lett volna. De az igaz, hogy a hajdúk nagyobb része nem azonnali kis pénzekre számított tőle, hanem azokra a nagy javakra, amiket a 6. pontban említettünk. A józanabbak, a kevésbé mohók belátták: sokkal többre jutnának, ha most ingyen harcolnának abban a reményben, hogy győzelem esetén nemesi jogokat és birtokokat kapnak.

14. Amikor már Basta csapatait is megverte, mindenki elhitte, hogy csakugyan ő a magyar szabadság új messiása, és még többen álltak melléje. Az addig tartózkodóan viselkedő főurak – még a hozzá hasonló protestánsok is – kezdték őt támogatni. 1605-ben Szerencsen országgyűlést is tartottak, hogy ott a már erdélyi fejedelemnek számító Bocskait megválasszák Magyarország urának is!

15. Ami azzal is járt, hogy adót és reguláris katonaságot, sereget szavaztak meg neki az urak. Mint egy igazi uralkodónak! Bocskai uram, aki addig csak idegen világokban látott valódi királyokat és császárokat, most Magyarország és Erdély fejedelme lett. A fejedelem, vagyis a „dux” persze nem ugyanaz, mint a király, vagyis a „rex”, de azért ennek is nagyon örült.

16. Ez uralmának fénykora – és még egy év sem telt el azóta, hogy kibontotta a felkelés zászlaját. Erdélyben uralkodóként, hódolattal fogadják, már övé egész Felvidék, sőt osztrák területen is felbukkannak rettegett hajdúi. Még arra is sor került, amiről azelőtt nem is álmodhatott senki – a Bocskai-féle magyar alakulatok a törökkel együtt portyáznak, átcsapnak osztrák területekre is!

Persze a férfi jól tudta, hogy egész hatalma a hajdúkon nyugszik. Ha azok elfordulnak tőle, néhány nap alatt ismét senki lesz belőle. Illetve még annyi sem, mert most már mindenféle hatalom őt űzi, nem lesznek birtokai, nem lesz pénze és tekintélye sem – hát akkor előbb-utóbb valaki majd csak végez vele. Ezt természetesen nem akarta. És nem szállt a fejébe a győzelmi helyzet. Legalábbis nem nagyon.

17. Hadai elfoglalják a Dunántúlt, és már mint igazi uralkodó, szövetséget köt a havasalföldi vajdával. Az erdélyi szászok ugyan ellene vannak, de letöri őket. Azon évben Bocskai átveszi a török nagyvezértől az őt megerősítő török nyelvű iratot.

18. És akkor jött el az idő, hogy teljesítse a hajdúknak tett ígéretét. A serege javát, közel tízezer embert – óriási szám volt ez akkoriban, amikor az ország lakosságát olyannyira megritkították a háborúk és a legalább annyira pusztító járványok – letelepített (ennek nyomait őrzik ma a „hajdú”-val kezdődő városnevek). Meg kell hagyni, hogy mind a tízezren nemesi rangot és jogokat is kaptak, no meg egy kis mini-birtokot, amelyen a legtöbbször persze csakugyan a közmondásos „hét szilvafa” fért el.

19. A nagy terv az volt, és erre vágyott minden magyarországi birtokos nemes, hogy állítsák vissza a szabad vallásgyakorlást, de a magyar közhivatalokat is. Legyen osztrák a király, de az urak itthon a régi magyar törvények szerint élhessenek. Vigyék ki az országból az idegen zsoldosok hadseregeit, amelyre eddig az ürügyet a török veszély szolgáltatta. Hogy az ürügy megszűnjön, békét kell kötni a törökkel és akkor nem lesz indoka e sajátos, harácsoló és gyilkoló helyőrségeknek arra, hogy továbbra is a magyarokon élősködjenek. Bocskai a maga részéről hajlandó lemondani a magyar fejedelmi címéről és csak az erdélyit tartaná meg, ha létrejönne egy ilyen egyezség. Ne felejtsük el, időben már 1605 végéhez közeledik, a felkelés több mint egy éve tart.

20. De azért még majd egy évig húzódott, míg mindent előkészítettek. És akkor végre meg is kötötték a bécsi békét, amelynek eredménye elégedettséggel tölthette el Bocskait. Három megyét kapott a magyar részen, és Bécs okiratban tett ígéretet arra, hogy senkin sem fog bosszút állni, aki részt vett a felkelésben. Ráadásul megkötötték a zsitvatoroki békét is, ahol a szerződő felek már hárman vannak – hisz maga Bocskai az egyik! A török szultán, I. Ahmed és az osztrák császár – akkor még formálisan Rudolf – mellett az ő aláírása is szerepel az okmányokon. Ezt ő nagy győzelemként könyvelte el.

Egy kicsit felébredt a hiúsága és bár már korosnak számított, az is eszébe jutott, hogy egy fiatal feleség gyermeket szülhetne neki. Minden bizonnyal egy dinasztia alapítása is megfordult a fejében. Ám…

21. Eljött az utolsó aktus, vagyis a halál.

Hogy Bocskainak miért kellett meghalnia a felkelés második évében, éppen akkor, amikor már minden lehetséges és vágyott eredményt elért – senki sem tudhatja teljes bizonyossággal. Mondani sem kell persze, hogy ezért aztán igencsak gyanús volt a kortársaknak a szomorú esemény. Bocskai 1606 december 29-én – három nappal a negyvenkilencedik születésnapja előtt – hunyt el.

Az bizonyos, hogy a hajdúk nagyon felháborodtak a dolog miatt. Úgy tudták, hogy a fejedelemnek semmi baja sem volt előzőleg, a hirtelen és megmagyarázhatatlan haláleset tehát nyilván valamely „idegen kézre” utal. Ezért például az általuk már korábban is gyanúsnak tartott kancellárját ott helyben felkoncolták, vagyis lemészárolták, mert feltételezték, hogy megmérgezte Bocskait.

Más források pedig utalnak valamilyen „régi betegségre”, amely kiújult. Lehet persze, hogy így történt és Bocskai mérgezéses halála ugyanoda sorolandó, ahová a sajátos „vadkan-sztorik”, Imre hercegtől Zrínyiig. Hajlamosak vagyunk – őseink meg különösen hajlamosak voltak arra – hogy természeti okokat is ellenségeink ármányának higgyünk. Hogy Bocskai beteg volt, amellett szól az is: nem sokkal korábban végrendeletet készített, amelyből azért kiviláglik, hogy sejtette: nem él már sokáig.

Ebben a politikai végrendelkezésben különben igen jól látta, mi a helyzet és mi várható. Felhívta a magyar rendek – főleg pedig a nagyurak – figyelmét arra, hogy tartsanak össze, az erdélyiek és a magyarországi magyarok különösen, mert csak így őrizhetik meg a magyar függetlenség eddig elért eredményeit, állapotát is. Nem az ő hibája persze, hogy amint behunyta a szemét, az urak megint marakodni kezdtek. Túl sok ellentét tépte akkoriban az országot és lakóit. Mintha nem lett volna elég, hogy a török elfoglalta több mint a harmadát, még ott voltak az ellentétek Bécs és a magyarok között általában, az erdélyi és a magyarországi urak között, de még a katolikusok és a protestánsok is hajlamosak voltak olykor-olykor egymás torkának esni…

Annyit elmondhatunk: Bocskai nem élt hiába. Igaz, hogy életének csak utolsó két évében cselekedett helyesen, mondhatni akkor állt át a szabadság oldalára ő, aki előtte annyi évtizeden át a megalkuvás, a függőség, az idegenek előtti főhajtás híve volt. De az a két év nagyon jókor jött a már vagy száz éve csak bajoktól tépett országnak. Megmutatta mindenkinek, hogy ha van összefogás, ha különféle társadalmi csoportok vagy rétegek (tartózkodjunk a marxi, valójában nem is létező osztályok kifejezéstől, amely miatt aztán a huszadik században tíz- és száz milliók pusztultak el az efféle jelszavakat zászlóra tűző rémületes diktatúrákban) összefognak, akkor akár még egy többszörös rabságban lévő országot és népét is ki lehet húzni a bajból. Ha több idő jut neki, minden bizonnyal még ennél is fényesebb eredményeket tudott volna felmutatni ez a figyelemreméltó ember.