Nemere István

HEDVIG

Egy magyar királylány szerelme
és szenvedései

Történelmi regény

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2015

ISBN 978-963-387-441-7

TARTALOM

1. Ismerkedés a világgal

2. A jövő formálói

3. Két város között

4. Beköszönt a szerelem

5. Gyűlölet és vér

6. Gyűlnek a viharfelhők

7. A Visztula partján

8. Király és királynő

1. Ismerkedés a világgal

– Hedvig…!

A kiáltás ezüsthangon röppent és úgy tűnt, mintha nagy köröket írna le a bársonyos égen. A kék kupola maga alá szedte a világot, akár a kotlós a csibéit. Jótékonyan és védelmezően ráborult. A fákon madarak daloltak. Ez még a tavasz, vagy már a nyár eleje…? Ki tudhatta igazán, és ki gondolt rá?

– Heeed-viiiig…!

Az asszonyi hangban kicsiny volt csak az aggódás. Hedvignek itt kell lennie, nem mehetett messzire, hisz járni is alig tud még. Oly kedvesen tipeg az apró lábain. Még alig szólal meg, bár tudna már beszélni, csak nem akar. Nagyon szeret a fűben elhasalni és közelről nézni a hangyát, a bogarat.

A kiáltás visszhangzott, vagy csak az asszony füle csengett? Nagyon figyelt hát. Minden nesz árulkodó lehet.

– Hedvig, kicsim, merre vagy?

Válasz ugyan nem jött. De lám, a madarak nagyon csivitelnek ott a kis erdőben. A palota idelátszik, a fák között át-átderengenek a fehér falak. És a hegyoldal itt elkezd meredeken emelkedni. A lány tehát nem lehet messze. Az asszony intett a szolgálólányoknak és azok dolgukat letéve-feledve máris beáramlottak az erdőbe. Ő maga jó ösztönnel arra lépegetett, ahonnan a madarak csivitelését hallotta az imént.

És nem jött hiába. Előbb azt az aranyló szőke fejet pillantotta meg, ott, ahol már ritkult a fű a fák árnyéka miatt. Aztán látta, hogy a kislány guggol és néz valamit a földön. Kék ruhácskája széle szétterült a fűben. Apró kövér kezét már-már kinyújtotta volna. Az anyja szívén félelem vágtatott át, kiáltott volna, hogy ne…! Hisz kígyó is lehetett éppenséggel, ami ott napozott tán a mohán, amikor a gyermek arra jött: És Hedvig még nem tudja, miféle veszélyeket rejtegethet az erdő.

– Hedvig!

A kislány nem mozdult. Talán nem is hallotta anyja hangját. Merően nézett valamit a földön, de még nem mert odanyúlni. Az egyik szolgálólány is észrevette, arrafelé futott. Az anyja is rohant…

De csak egy madárfióka vergődött a földön, tollatlan jobbára, csak pihés. Hedvig kék szemében árnyék ült. Szája mégsem görbült le, nem szomorkodott. Inkább felnézett a fára, egy ágra mutatott.

– Oda fel, mama!

Az anyja megkönnyebbült. És hogy mégsem kígyó volt, hát efeletti örömében azonnal engedelmeskedett is a kicsinek. Felnézett, látta az ágon a fészket és csak szempillája rebbenésével intette magához a szolgálót:

– Leányom, mássz már fel arra a fára és vidd a kötődben a madarat. Ne feledd, az is isten teremtménye.

A szolgálólány kötényébe tette hát a vergődő, éktelenül csivitelő madárkát és nekilátott fára mászni. Addigra odaszaladtak a többiek is. Nevettek egy sort a fára mászón, és csodálták a kislányt:

– Milyen értelmes a kicsi!

– Rögtön tudta, hogy egy fészekből esett ki.

– Még azt is, melyik fáról való a madárka.

Hedvig ezalatt csak ott állt és nézett, nagy kék szemét hol az anyjára vetette, hol meg a lányokra. Aztán komoly arccal figyelte, hogy csakugyan a fészekbe kerül-e a kismadár? Az anyja ezalatt rendbe hozta a kicsi ruháját:

– Ügyes voltál, kicsi Hedvig. Meg kell könyörülni mindenen, ami élő.

– És segíteni – mondta váratlanul a gyerek. Aki csak nemrégen kezdett beszélni. A lányok összecsapták a kezüket, de már nem is szóltak. Az asszony felkapta a kislányt, karjára ültette – bizony volt már súlya – és arcán boldog mosollyal szorította magához:

– Igazad van, kislányom, segíteni is kell rajtuk.

1374-ben Nagy Lajos királynak lánya született.

Ismeretes, hogy ez a királyunk a második volt az Anjou-k sorában, kik az Árpád-háziak kihalása után a magyar trónra kerültek. Az Árpád-ivadékok előtte majdnem pontosan háromszáz éven át uralkodtak. Aztán egy távoli rokonság révén a francia eredetű nápolyi-szicíliai uralkodócsalád, az Anjou-k népes klánjából az ott kisemmizett fiatal Károly Róbert jött Magyarországra és harcolt éveken át a budai trónért. Ügyesen maga felé hajlította az urak egy részét, és a végén sikerült elnyernie a koronát. Ám mindez majd’ tíz évig tartott, ezalatt több trónkövetelő is felbukkant, némelyiknek ideig-óráig nagyobb befolyása is volt, mint eme olaszos temperamentumú Caroberto-nak.

Akinek a magyarok lám, még a nevét is félreértették. Így lett az olasz Caroberto-ból Károly Róbert, merthogy az urak, kik őt magyar földre behozták, úgy hitték, e név egyszerre kettőt takar: Károlyt is, meg Róbertet is. Ő maga csak „Rex Karolusnak” hívatta magát, áthágva az akkor mindenfelé használt latin nyelv szabályait. Hisz pénzeire sem Carolusnak íratta magát, ahogyan kellett volna, hanem – tán hogy tessen a magyaroknak – K betűvel kezdte volt a nevét: Karolus.

Sokáig uralta Károly Róbert a magyar földet. Négy feleségtől öt fia és házasságon kívül egy hatodik is született. Mint az akkoriban oly gyakran megesett, a gyermekek egy része csecsemőként halálát lelte valami betegségben. Kisebbik fiát, ki trónra került – volna – Nápolyban, gonosz felesége, Johanna akaratából és segítségével megölték még huszadik éve előtt.

Itthon az apa halála után Lajos fia került a trónra azonnal. Negyven éven és két hónapon át uralkodott. A sors furcsa fintora, hogy míg apjának fölös számban születtek fiai – és csak fiúkat nemzett Károly Róbert – addig fiának kizárólag lányai születtek.

Azok sem egykönnyen jöhettek a világra.

Vissza kell mennünk az időben akár tíznél is több évre, mert csak így válik érthetővé, hogyan és mikor, milyen körülmények között látta meg a napvilágot Hedvig, két nemzet későbbi asszonya.

Nagy Lajos király akkortájt Európa egyik legnagyobb országának ura volt.

Bár az nem igaz – későbbi kitalálás csupán, amely még a földrajzi valósággal sem törődött – hogy az ország földjeit négy tenger mosta volna. Károly Róbert alatt volt egy nagyon rövid időszak, amikor Bulgária északi részének egy darabja (akkor persze nem így hívták) a budai trón uralma alá tartozott. Így akkor a Fekete-tenger kicsi partszakasza valóban úgymond „magyar” volt. Viszont az Adrián akkoriban éppen a velenceiekkel kellett megküzdeni, és az ottani dalmáciai kikötővárosok sem mindig örültek a magyar uralomnak, gyakorta inkább Velencéhez húztak.

De eme két tengeren vagy inkább tengerpart-szakaszon kívül Magyarországnak soha nem voltak egyéb tengerei. Amikor Nagy Lajos lengyel király is lett, a lengyel állam még nem ért fel a Balti-tenger partjáig (ez csak jóval később következett be), negyedik tenger pedig egyszerűen nincs és nem is létezett az ország által valaha is elért földrajzi területen.

Az akkori emberek persze nem foglalkoztak ilyesmivel. Nem kellett utólag, egy kis országból kinézve mesterségesen rekonstruálni a valaha volt nagy Magyarországot – mert az akkor létezett és benne élhettek. Számukra természetes volt, hogy az akkori egységes Magyarország úgy is nagyobb volt Franciaországnál vagy a Német-Római Császárságnál, ha nem számították hozzá sajátos keleti és balkáni „függelékeit”. Ez utóbbiak hol idetartoztak, hol nem, hol csak formálisan voltak magyar hűbérbirtokok, hol nem (Lodoméria, Halics a mai Ukrajna, Moldva és Havasalföld a mai Románia, Bosznia és Szerbia területe). Ha mindezt hozzászámították és térképre vitték, akkor döbbenten kellett megállapítaniok, hogy Nagy-Magyarország csaknem akkora volt, mint egész Nyugat-Európa!

De hát az akkori emberek nem ismerték a térképet, bár azok persze már léteztek. Primitív terület-ábrázolások voltak, elnagyoltak és pontatlanok, de léteztek – a döntéshozók kezében. Érdemes belegondolni, hogy nemcsak a lakosság 95 százalékát kitevő parasztok (jobbágyok, majdnem rabszolgák a földesuraik kezében), de még az urak többsége sem látott soha térképeket. Csak az egészen magas rangú döntéshozóknak voltak fogalmaik arról, hogyan is néz ki az a terület, amelyen élnek.

Nos, Nagy Lajos afféle lovagkirály volt. Elméletileg szelíd természetű ember, aki már levetette dél-francia ősei kevélységét. A múltban az Anjou-k számos francia királlyal voltak rokonságban, Nápolyban még megőrizték ezt a fennhéjázást és még Lajos apja, Károly is magában hordozta ezt – addig Lajos már annyira magyar lett, hogy a francia és olasz rokonságot csak érdekből tartotta számon. Mint magánszemélyt nem nagyon érdekelték ezek a régi dinasztikus kapcsolatok, le tudott ereszkedni bárkihez, közvetlen ember lett. Sok nyelven beszélő, művelt, felvilágosult ember volt ugyanakkor és sok jót tett országaiért.

Mint minden korabeli uralkodónak, neki is egyik elsőrendű problémája volt az utódlás kérdése. Persze huszonévesen ez még nem olyan nyomasztó dolog. Ám nem véletlen, hogy minden középkori királyságban olyan nagy súlyt fektettek az utódlás kérdésére.

Már csak azért is, mert az emberek korán haltak. Számosan, ha nehezen is, de túlélték a veszélyes gyermekkort, amikor a nyavalyák úgy arattak köztük, mint búzamezőn a paraszt nyár közepén – később is belepusztulhattak bármilyen betegségbe. Sok európai királyfi tizenévesen, sőt később vesztette életét valamilyen kór miatt. Ráadásul az életük amúgy is veszélyekkel volt tele. Háborúztak, vadásztak, párbajokat és lovagi tornákat vívtak – mind-mind potenciális veszélyforrás volt a férfiak számára.

Így hát arra törekedtek, hogy mielőtt véget érhet az életük – és ez negyven körül már gyakorta bekövetkezett, sőt korábban is – utódokról kellett gondoskodni. Többek között azért, nehogy anarchia törjön ki az országban, ha a király meghal. No és az sem volt megvetendő szempont, hogy a királynak sikerüljön fiát felnevelni és bevezetni az uralkodás rejtelmeibe, mielőtt ő maga távozna a másvilágra. Ezért nincs abban semmi különös, hogy a lányokat már tizennégy-tizenöt éves korukban férjhez adták sokszor ugyanolyan fiatal férfiakhoz. Akiket itt nyugodtan nevezhetnénk kamasz fiúknak is.

Minden király (és férfi) élete egyetlen nagy versenyfutás volt az idővel, amit azokban a korokban még igen szűken mért nekik a természet. Hisz nem volt rendes, igazi orvostudomány, nem volt semmilyen tudomány, amely nemhogy az életüket meghosszabbíthatta volna – de az egészségüket őrizte volna azokban a rövidre szabott életekben is! Aki azzal a tudattal élt, hogy talán harmincöt évesen meghal, elviszi egy betegség vagy elesik egy csatában vagy vadászaton végez vele egy medve vagy vadkan – az bizony már húsz évesen szeretett volna gyermeket. Akinek birtoka és hatalma volt, az utódjára gondolt. Akinek csak birtoka volt, vagy éppenséggel egyetlen vagyona nemesi származása, neve volt – az is utódot akart, ki e nevet tovább viszi, aki a birtokot megőrzi, sőt gyarapítja.

A királyoknak erre még egy okuk volt: a káosztól való félelem.

Hisz ha utód nélkül hunyt el egy király bárhol Európában – és erre számtalan példát láttunk a középkorban, de régebben is – szinte rögtön elkezdődtek a bajok. Nem volt, ki helyébe lépjen, viszont azonnal pártoskodások támadtak. Számos idegen uralkodó hivatkozott vélt vagy valós rokoni kapcsolatra, ősi vérségi kötelékre, régi szerződésekre (amiket nemegyszer ez alkalomból hamisítottak visszamenőleg, hogy alátámasszák a trónigényt) és mind, mind el akarta foglalni azt a trónt. Aztán ott voltak a saját főurak, vagyonosok és erősek, kik amúgy a király hadseregét szolgáltatták addig – most ők mind a saját szakállukra támogattak valakit és egymás ellen is harcoltak. Idegen hadak is betörhettek az országba, érezvén, hogy most senki sem fogja a gyeplőt, tehát lehet itt valamit „keresni”…

Mindenképpen jobb volt hát, ha az uralkodónak sikerült időben fiút vagy fiúkat nemzenie. Jobb volt a több fiú, hiszen a gyerekek akkoriban hamar haltak. Volt olyan király, akinek három fia született és mégis, mire meghalt, már egy sem volt életben, az öt évet egyik sem élte túl.

Nagy Lajos király 1326 márciusában született apja harmadik (törvényes) fiaként. Anyja a lengyel Piaszt Erzsébet volt. A francia-olasz apa és a lengyel anya adta hát az egyik legnagyobb magyar királyt, akit már az apja ellen gyakran fellázadó urak is a magukénak ismertek el. Nagy Lajosról a vele találkozó idegenek is elragadtatott hangon szóltak, és nem csak azok, akiknek érdekükben állott dicsérni őt. A király több hadjáratot is vezetett Nápoly ellen, ahol meggyilkolt öccse jogos jussát szerette volna megkapni. Megfordult nemegyszer Itália szinte minden részében, járt Ausztriában, Lengyelországban és Litvániában, a mai Ukrajna és Románia több területén és a Balkánon is többször, számtalanszor végigutazott Horvátországon és Dalmácián. Neki hát „fejében volt a térkép”, és tudta, hol vannak hatalmának határai.

De Lajos nem csak a földrajzi határokkal volt tisztában. Azt is tudta, hogy ha nem születnek utódai, akkor halála után szétesik ez az ország, az egymásra féltékeny és csak saját birtokaikat növelő nagyurak kényére-kedvére juthat a komoly birodalom, amit apja és ő építettek ki oly sok éven, igazából több mint fél évszázadon keresztül. Ezért is törekedett mindenáron utódokra, hogy ne menjenek veszendőbe két nemzedék eredményei.

Első feleségét ezért már tizenkilenc évesen elvette. Luxemburgi Margit akkor még csak egy befolyásos morva őrgróf lánya volt – ám később az őrgrófból előbb cseh király, majd német-római császár lett. Akkori királyi körökben létező szokás szerint már gyermekkorukban egymásnak szánták őket, hiszen a kis Margit alig három éves volt, amikor már megtartották a „kézfogót” és Lajos eljegyezte a lányt… Mint látni fogjuk, ez alighanem élénken megmaradt a szintén gyermek Lajos emlékezetében és később maga is valami hasonlót művelt a lányaival.

Az esküvőre azonban csak később került sor – igaz, Margit akkor sem volt még kész nő. Mire tizennégy éves lett és megkezdhették volna a házaséletet, mire szexuális kapcsolatra kerülhetett volna sor köztük – az akkoriban dúló pestisjárvány végzett a fiatal „asszonnyal”. Lajos tehát elvesztette a feleségét, aki – mint a népmesében – igazából soha nem is lett a felesége. Özvegy lett a törvény szerint 1349-ben, huszonhárom évesen!

A király így újra nősülhetett, de most nem kapkodta el a dolgot. Alaposan megfontolt mindent és végül is Boszniai Erzsébetet választotta. Akit különben Kotromanics Erzsébetnek hívtak és István bosnyák bán lánya volt. Bosznia azokban az időkben a magyar állam „tartozéka” volt, vagyis olyan terület, amely időről időre fizette a hűbért, azért a magyar korona védelme alatt állott, de rendelkezett bizonyos belső autonómiával. Ahogyan Havasalföld vagy Moldva, úgy Bosznia is gyakorta azt a látszatot keltették a külföld felé, hogy valójában teljesen önálló államok. Más, arrafelé törekedő hatalmakhoz dörgölőztek (tatárok, bizánciak, velenceiek, később törökök) és olykor, ha kellő támogatást éreztek a másik oldal felől, akkor megtagadták a magyar királynak járó adók kifizetését, sőt nemegyszer fegyveresen is szembeszálltak Budával. Ilyenkor persze óhatatlanul beindult a bűntető hadigépezet, egy-két évig tartottak a harcok. Bár olykor sikerült pár hét alatt leverni az ellenállást és akkor megint csönd lett arrafelé éveken, évtizedeken keresztül. Nagy Lajos idejében idegen seregek nem pusztították az országot, sőt a magyarok nagyobb vérveszteség nélkül megúszták Lajos uralkodásának négy évtizedét. Az okos király ugyanis itthon csak háborús adókat préselt ki a társadalomból a külhonban, zsoldosok által vívott háborúihoz…

Visszatérve a diplomáciára: mint az akkori királyok többsége, Lajos sem engedhette meg magának azt a luxust, hogy szerelemből nősüljön. Minden bizonnyal voltak szerelmi ügyei, ezekről azonban nem maradtak fenn adatok, a máskor oly bőbeszédű krónikások is hallgatnak az efféle ügyekről, legalábbis Lajossal kapcsolatban.

A királyoknak dinasztikus és (kül)politikai érdekeket kellett figyelembe venniök, ha házasodni akartak. Így aztán az adott pillanatban – az 1350-es évek elejéről van szó, amikor már javában folytak a fiatal lovagkirály itáliai hadjáratai! – itthon kellett bebiztosítania a hátát. Elege lehetett a bosnyákok örökös lázadásaiból és a házasság látszott célravezető eszköznek ahhoz, hogy István bánt lecsendesítse, végleg a maga oldalára állítsa és egyben ezzel pacifikálja Boszniát. Sőt ezeken túl lehettek még más okok is, amelyeket a huszonegyedik századból visszanézve már nem láthatunk, nem ismerhetünk.

Csak egy baj volt: Kotromanics Erzsébet is gyermek volt még. Ezért az esküvővel várni kellett, míg legalább tizennégy éves lesz. Persze ne képzeljük, hogy a király ezalatt önmegtartóztató életet élt volna. Hét éve ült már a trónon, amikor a pestis elvitte első feleségét. Mindig mindenben számíthatott anyjára, a lengyel Erzsébetre, aki folyton mellette volt és ez később is így maradt. Kivéve talán azt az időszakot, amikor Erzsébet elment Nápolyba és Rómába, felkereste a pápát és a fiát is – röviddel annak tragikus halála előtt. Aztán hazajött és igyekezett segíteni Lajost az uralkodásban is. Ez nyilván nem tetszett mindenkinek, a főurak biztosan ellenszenvvel figyelték, hogy egy asszony is bele-beleszól a kormányzásba. Mégsem tudunk arról, hogy az idősebb hölgy befolyása a fiára túlment volna a szokásos határokon. Semmi esetre se úgy képzeljük hát, hogy valamiféle egészségtelen anya-fia kapcsolat alakult ki, ahol Erzsébet teljes súlyával ránehezedett volna gyermeke életére és mindenben döntött volna helyette. Nem, Lajos nagyon is önálló volt, apja nevelte az uralkodásara, az anyját csak mint nélkülözhetetlen tanácsadót „tartotta meg”. Erzsébet kései haláláig híven szolgálta hát fiát és így választotta hazáját, Magyarországot.

De most egy másik Erzsébet bukkant fel Lajos életében. Nem tudjuk pontosan, hol és mikor találkoztak először. Az sem zárható ki, hogy a csitri lány és a huszonéves fiatalember (aki, ne feledjük, akkor már Európa egyik nagyhatalmának teljhatalmú ura volt) talán csak az esküvő előtti napokban látták meg egymást? Ebben sem lett volna semmi szokatlan azokban az időkben. Arról itt szó sem volt, hogy ismerik-e, szeretik-e egymást, összeillenek-e és így tovább. A mai szempontokat nem okos dolog visszavetítetni azokba az időkbe. Különösen nem egy dinasztikus jellegű királyi házasság esetében.

Az esküvőre 1553-ban került sor, Erzsébet tizennégy, Lajos huszonhét éves volt akkor. Egyikük sem sejthette, hogy mi minden történik majd velük a következő évtizedekben, és ennek sokszor éppen a gyermekeik lesznek okozói – amellett, hogy ők isszák meg majd a levét mindannak, amit a szülők műveltek.

– Óh, asszonyom, királyném, azzal nem lesz semmi baj.

Erzsébet komolyan tekintett a papra. A ferences barát meghajolva állt előtte. De nem hajolt a földig, ahogyan az udvarban oly sokan, és nem is vetette föl fejét kevélyen, miként a nagyurak szokták. Csak a király jelenlétében szelídülnek az amúgy vad tekintetek, már nem csörrennek a kardok, fejeiket meghajták.

Ez a barát most olyan volt, mint egy fekete madár. Karcsú madár, mert magas és sovány. Jobban is illik hozzá a kissé beesett arc és a mélyen ülő szem, mintsem ha kövér lenne és mosolygós. Erzsébet nem szerette a simulékony embereket, kikből itt a királyi udvarban éppen eleget láthatott. Különösen anyósa körül nyüzsögtek az effélék.

De most csak ő volt itt. Az ágyasház bejáratát férfiember ugyan nem léphette át, legfeljebb maga a király. De az úr most külhonban kalandozik, ám az élet nem állhat meg. A gyerekekre is gondolni kell. Máriának nevelőre van szüksége, sőt nemsokára a kis Hedvig is nővére nyomába léphet.

A pap nem számított férfinak, átléphette hát a küszöböt. A kis helyiségbe besütött a nap. Az égen komor felhők nyargalásztak, a nyár végét mindenki érezhette a csontjaiban. Az ősz szinte már itt is volt. Gyümölcsökkel, hajnali fagyokkal, néha dérrel a fák ágain. Erzsébet is megborzongott:

– Dolgod lészen az, amit a király úrral már megbeszéltetek. Felkészíted Mária lányomat az életre, megtanítod neki mindazt, amire szüksége vagyon és lészen. A deák nyelvet, meg nagyobb gyakorlatot a betűvetésben. Tudjon beszédet tartani, tehát a retorika se legyen idegen tőle. Tudjon németül megszólalni és értse is, amit néki mondanak e nyelven. A többi tudnivalót más tanítók okítják majd neki, köztük én is ott leszek.

A pap ismét meghajolt, de szinte rögtön felemelte a fejét. A szemében ott égtek a kérdések, és a királyné ezt jó látta. Hát kegyesen intett:

– Kérdezz, atyám.

1353 után aztán olyasmi történt, amire a királyi udvarban senki sem számított.

Kotromanics Erzsébet nem esett teherbe.

Sem az első évben, sem a másodikban, sem a harmadikban, negyedikben, ötödikben… És így tovább!

Rettenetes volt, árnyékot borított mindenre. A királyi udvar egész életére – ami egy csöppet sem túlzás. Nem azt állítjuk, hogy több száz ember, főurak, alacsonyabb rendű és rangú beosztottak, hivatalnokok, döntéshozók és mások, nők és férfiak, sőt még a szolgák is ezen csámcsogtak volna nap mint nap – dehogy. Viszont nem kétséges, hogy Lajos számos döntése emiatt elhúzódott, bizonytalanná vált. Csakúgy, mint az egész dinasztikus kérdés!

Hiszen alapvető volt tudni, mi lesz, miképpen lesz a jövőben? Még az ország közigazgatása is függhetett attól, hogy mikor születik meg az annyira várt utód. Az Árpád-házi királyok alatt bevett szokássá lett, hogy a király leendő utódjának – vagyis önnön fiának – már születésekor hercegi címet adományozott, majd az ország egyik tartományát rábízta. Magyar viszonyok között a leggyakrabban ez Horvátország volt, vagy ahogyan akkortájt sokan nevezték: a Délvidék. Merthogy a horvát tartományba beleértették Dalmáciát, sőt néha egyes balkáni területeket is. A király uralta hát az egész országot, de a felnövekvő fiatal herceg nemegyszer éppen a déli tartományok fölött „uralkodva” tanulhatta ki a „szakmát”. Vagyis azt, hogyan kell (el)bánni a főurakkal, hogyan édesítse őket magához vagy hogyan számoljon le, szorítsa ki a hatalomból azokat, akik szembeszálltak vele vagy nem értettek egyet a herceggel egyes részkérdésekben. Megtanulta a közigazgatás csínját-bínját, tudott adományleveleket diktálni, külföldi követeket fogadni és azokkal diplomáciai tárgyalásokat folytatni, tudott ítélkezni – mert hisz a király vagy egy tartomány ura a legfőbb bíró, végső fórum is volt a vitás ügyekben az alattvalók számára – megtanulta kezelni a katonai kérdéseket, fogalmai lehettek az adókról, azok fajtáiról, beszedési módozataikról, felhasználásukról, a kincstár ellenőrzéséről és így tovább.

Nos, Lajos királynak nem született fia, akinek továbbadhatta volna mindazt, mit apjától, Karolustól tanult és amit maga is elsajátított. A közigazgatáson sem kellett változtatni, hisz nem volt „délvidéki herceg”, az egész nagy földterület egyetlen ember, Lajos irányítása alatt állott.

Ha azt mondjuk: múltak az évek és utód nem született – ne higgyük, hogy ezek az évek passzívan teltek el. Persze itt nem csak a király és a királyné szexuális erőfeszítéseire gondolunk, mert szinte természetes, hogy ezen a téren ők ketten megtették, ami emberileg lehetséges. Annál is inkább, mert éppen abban a biológiai korban voltak, amikor mindez egyfelől nagyon is természetes, másfelől miért ne tették volna? Erzsébet az esküvő pillanatában, mint már említettük, tizennégy éves volt, Lajos pedig huszonhét.

Másféle aktivitásra is sor került bizonyosan. Egyes krónikások és más szemtanúk visszaemlékezései arra engednek következtetni, hogy élénk tevékenység folyt a királyi pár részéről – metafizikai területeken. Vagyis egyszerűbben fogalmazva, a királyi pár maga is rengeteg imát mondott az utódok megszületéséréért, sőt rendelkezésükre gyakorlatilag az ország összes templomában száz és száz pap imádkozott naponta azért, hogy a rokonszenves párnak gyermeke szülessen.

Ezenfelül, ahogyan az ilyenkor lenni szokott, a királyi pár számos fogadalmat tett. Arra az esetre, ha végre gyermekük születne, „beígértek” az Istennek számos ajándékot, tettet, és persze ugyanígy voltak az egyházzal is. Jótékonykodást ígértek, új templomok alapítását, nagy egyházi adományokat. Amellett tehát, hogy az ágyban megtették, ami tőlük tellett, igyekeztek maguk felé fordítani az égi hatalmak jóindulatát is.

De még ez sem minden. Képzelhetjük, hogy Erzsébet, aki Boszniában született és nevelkedett, és mostani új környezetében is lehettek (nem tudjuk biztosan, de sejthető, hogy az apja, a bosnyák bán nem egy szál magában eresztette el a távoli Budára…), voltak idősebb, tapasztaltabb asszonyok. Egyrészről tehát igyekeztek „meggyógyítani” a fiatalasszonyt mindenféle főzetekkel, sőt ráolvasásokkal és ma már babonásnak tetsző, de akkoriban e téren teljesen elfogadottnak számító „gyógymódokkal”. Sőt még azt sem zárhatjuk ki, hogy mivel ezek egy része évezredes tapasztalatokon alapult és sok köze volt ahhoz, amit ma „pszichoterápiának” nevezünk – hát éppenséggel hatott is. Lehet, hogy a későbbi eredmény éppen ennek volt köszönhető?

A dolog hitbeli részének egyenes folytatása volt az is, hogy a király és a királyné – együtt és külön-külön – több zarándokutat is tett az ügy érdekében. Felkerestek több olyan „szent helyet” magyar földön, amelyek vagy a meddőség gyógyításáról voltak híresek, vagy egyszerűen csak állítólag valamikor ott megjelent a csodatévő Szűz Mária.

Aztán ott volt Lajos, aki szintén nem ült ölbe tett kézzel. Anjou Lajos ugyanis a maga idejében nagyon ismert asztrológus volt! Ezt a tényt manapság már többnyire elhallgatják vagy legalábbis nem reklámozzák. Mintha valami szégyenteljes dolgot művelt volna a király, amikor táblázatokba temetkezett vagy az eget fürkészte és a csillagok járásából próbált következtetni az emberi sorsokra. Nem kétséges ugyanis, hogy akkoriban ez volt a csillagászat! Nem is különböztették meg tőle, ezt hívták asztronómiának – az „asztrológia” szó csak később terjedt el és mára pejoratív, megvető, káros értelmezést kapott.

De akkoriban még nem így volt. Aki csillagászattal foglalkozott – köztük későbbi neves csillagászok is! – egy tudományágat műveltek, a jelesebbek a kor szintje felett, szinte művészi fokon és hatásfokkal. És mivel később ebből lett az egzakt tudomány, a csillagászat, el kell fogadnunk, hogy már akkor is lehettek, sőt biztosan voltak ennek tudományos vonatkozásai, értékei, értelme. Mint ahogyan az alkimistákat sem lehet értékelni-elítélni egyértelműen, tömegesen és csak negatívan, hiszen amit műveltek, abból lett egy másik, igen jelentős tudomány: a kémia vagy vegytan.

Tehát Lajos is megtette, ami tőle tellett, több síkon is. Ám gyerek csak nem akart születni és múltak az évek. Arra sem gondolhatunk, hogy a királyi pár egyik vagy másik tagja riasztóan, undorítóan rút, csúnya lett volna! Boszniai Erzsébet külsejét ugyan nem ismerjük, hiteles kép vagy leírás nem maradt fenn róla. Csak sejthetjük, hogy amikor a király először látta, majd feleségül vette, egy helyes kis kamaszlány volt. Sötéthajú, feltehetően sötétszemű, de mert előkelő származású, hát fehérbőrű lány volt (ellentétben a parasztlányokkal, akik egész nap a szabad ég alatt dolgoztak és lebarnultak a napon). Biztosan vidám volt, mosolygós, akit bár eleinte váratlanul ért, hogy egy akkori nagyvárosba, sőt egyenesen egy királyi udvarba került és ott kellett élnie, hamar megbarátkozott az új körülményekkel és jól teljesítette az elvárásokat.

Lajos külsejéről sem hagytak ránk sok részletet a krónikások. Thuróczy János „A magyarok krónikájában” inkább a tulajdonságait dicséri, amikor oda érkezik az időben, hogy a tizenhét évesen (valójában alig volt tizenhat) megkoronázott királyról kell szólnia:

„Bár ifjúsága virágjában kezdett el uralkodni, a derék jellemű ifjú az érettséget többre tartva az ifjúságnál, növekedvén elsajátította a bölcs gondolkodást és egyre gyarapodott az erényekben (…) gondolkozni kezdett és lelkében azt vizsgálgatta, hogy Isten segítségében bízva, hogyan és mi módon állíthatná helyre és szerezhetné vissza országa jogait, amelyeket a határ menti szomszédok és fejedelmek kisajátítottak maguknak, és amelyeket a lázadók és hitszegők a szent korona sérelmére vakmerő bátorsággal az ország fennhatósága alól kivonva bitoroltak”. Nos, igen, hát akkoriban egy király esetében ezek voltak azok a fő erények, amelyeket a nemesi alattvalók, az urak pozitívnak láttak.

De hogy igazából milyen volt Lajos, hogyan nézett ki, arról csak áttételes leírások maradtak, azok is jobbára külföldi forrásokban. Lajos több hadjáratot vezetett Itáliában, felbukkant nemcsak Nápolyban, hanem egyszer északról délre keresztben vonult végig a félszigeten, egy másik alkalommal pedig az ellenséges Velencét nagy ívben kikerülve hosszában is menetelt csapatai között. Mindenütt kellemes, nagyon udvarias embernek ismerték meg – egyszer még annak az embernek is elnyerte a megbecsülését, aki fizetett orgyilkosként merényletet tervezett ellene… Vállig érő szőkésbarna haja megfelelt az akkori lovagi módinak. Ottani népszerűségét annak is köszönhette nyilván, hogy nemcsak latinul beszélt (az akkori Európa nemzetközi nyelvén), hanem olaszul is. Hiszen apja Nápolyból származott.

A királyról csak a pénzein maradt fenn többé-kevésbé értékelhető, de minden bizonnyal hiteles portré. Az Anjou-k családi jegyét, a vastag alsóajkat viselte Lajos is. De az orra is vaskosabb volt, ami viszont már nem családi jellegzetesség, apjának nem ilyen volt. Ez már lengyel beütés lehetett. Az általában jókedélyű, rokonszenes ember azonban gyakran tudott szigorú is lenni – egy olasz kortárs szerint olykor sokáig nem jöttek le homlokáról a komor ráncok. Villani nevű olasz krónikás olyanokat írt róla, hogy például: „Szigorú és büszke. Báróival szemben igen félelmes tud lenni s köteles szolgálataikban megkívánja a készséget”, egy másik helyen pedig ezt olvashatjuk Lajosról: „merészebb, mint előrelátó”. Ez utóbbi nem túl hízelgő, hisz azt jelzi, hogy a lovagkirály, ki maga is fegyverforgató vitéz volt, lovagi tornák hőse, amellett katona és hadvezér – fiatal korában többre becsülte a vakmerő bátorságot, mint az előrelátást, az óvatos töprengést, tervek készítését, a megfontoltságot. Később azonban ez változott, javára.

Térjünk vissza a gyermekáldás elmaradására. Ők ketten tehát megtettek mindent, amit lehetett. A királyné és a király az összes lehetséges – akkor lehetőnek, sőt ilyen esetekben szükségesnek és kötelezőnek tartott – dolgot megpróbálták, de eredmény jó ideig nem volt.

Csak csodálhatjuk Lajos türelmét. Ugyanis mint föntebb már volt róla szó, az uralkodók érdeke az volt, hogy aránylag korán utóduk szülessen. Ráadásul Lajos többszörösen veszélyes életmódot folytatott. Egy: mint király, ki volt téve esetleges merénylőknek. Még élénken élhetett emlékezetében az az eset, amikor apjára, Károly Róbertre egy családi ebédnél kardot rántott a merénylő Zách Felicián – akkor a gyermek Lajosnak is látnia kellett apja sebesülését és azt, hogy anyjának a merénylő négy ujját levágta, és talán azt is látta (mielőtt nevelői kimenekítették a visegrádi palota ebédlőjéből), hogy a felszolgálók és a testőrök miszlikbe aprítják Zách urat. Ez minden királlyal megeshetett, ezzel is számolnia kellett.

Kettő: a király katona volt, háborúkba járt. A hadjáratok során nemcsak ellenséggel, hanem fizetett – vagy fizetésük elmaradása miatt veszélyesen fenyegetőző, lázongó, sőt ellenséghez átálló – külföldi zsoldosokkal is volt dolga éppen elég. Bizony itt is rosszul járhatott volna sokszor. Azonfelül várostromoknál többször megsebesült, előfordult, hogy elég komolyan.

Három: lovagi tornákban vett részt – ebben az időszakban, amelyről most szólunk, éppenséggel elég gyakran. Bár itt letompított fegyverekkel küzdöttek, azért amikor valaki őt kivetette a nyeregből, eshetett volna olyan szerencsétlenül, hogy eltörik a gerince, meghal vagy végleg lebénul.

Négy: elvihette bármilyen betegég. Akkoriban a királyi családok sem sokkal védettebben éltek, mint mások, például a városi kézművesek, polgárok. Egy járványos nyavalya bármikor bejuthatott a palotába is, aminthogy be is jutott, gondoljunk csak Margitra, Lajos király első feleségére! Akit tizenévesen elvitt a pestis. Az ilyen bajok nem is voltak olyan ritkák a középkori Európában. Miután egy-egy járvány végigsöpört a földrészen, hatalmas területek maradtak egyetlen élőlény nélkül. És nem csak a pestis, hanem a himlő is ugyanígy pusztított. Nem is szólva másféle betegségekről, amelyek szintén megtámadták a felnőtteket.

Öt: a király egyik nagy szenvedélye (az asztrológia mellett) a vadászat volt. Annyiban érthető ez, hogy az úri osztály fiait eleve úgy nevelték, hogy vadászni kell, az nem más, mint úri állapotuk, nemességük egyik fokmérője. Lajos nagyban űzte ezt a foglalatosságot, ami persze akkor nem az volt, mint manapság. Nem léteztek még tűzfegyverek, a vadász a zsákmányt mondhatni testközelből ejtette el. Egy királynak nem igazán illett nyulakra vagy fácánokra vadászni – ilyent egyikük sem tett soha. A királytól elvárták, hogy nagyvadra menjen. Lajos is vadászott medvére vadászgerellyel, karddal, íjjal – nem csoda, hogy egyszer nagyon súlyos sérüléseket szenvedett, már azt hitték, ott marad örökre…

Szóval Lajosunk veszélyesen élt, képzelem, mennyit idegeskedett otthon a fiatal Erzsébet, ahányszor a király csapatával elrobogott valamelyik közeli vagy távoli, csak neki fenntartott és őrzött erdőbe vadászni. Ilyenkor napokig, vagy akár egy álló hétig sem jött felőle hír, se jó, se rossz. Mindkét Erzsébetnek sok oka volt félnie attól, hogy baja esik Lajosnak. Hiszen ez az ő helyzetükön is változtatott volna. Lehet, Lajos halála esetén a főurak Piaszt Erzsébetet visszaküldik Lengyelországba, a hazájába? És Boszniai Erzsébetet meg Boszniába? Bizony könnyen lehet. Egy szép álom omlott volna össze. Képzelhetjük, hogy István, a boszniai bán és egyben Lajos apósa sem szerette volna megérni a dolgok ilyetén fordulatát.

Egyszóval Lajos élte világát, Erzsébet, a felesége meg nyilván végigjárta az akkori lehetőségek egész skáláját, beleértve az illegális lépéseket is. A királyné ágyasházában megfordultak szerte az országból jött javasasszonyok, a gyógyfüvek ismerői, boszorkányok, jósnők és más effélék. Volt, aki varázsszert, beveendő italt, más amulettet, ismét más jó szót, a negyedik valami érthetetlen mormolást hozott, ami szerinte egy csapásra megszűnteti majd a fiatal királyné meddőségét.

Mindenki meg volt győződve már az ötödik évben, hogy Lajosunk valamilyen ürüggyel eltávolítja feleségét és más asszony után néz. És ezt akkoriban mindenki, még az eltávolított feleség is megértette volna. A királyi méltósággal és hivatallal együtt járt a dinasztia folytatása – szinte bármi áron!

De Lajos a jelek szerint végtelen türelemről tett tanúbizonyságot. Nem vált meg feleségétől. Néhány külföldi krónikás ugyan azt írta, hogy fontolgatta: elválik Erzsébettől. Egy itáliai krónikás úgy tudta, hogy a döntés már meg is született, amit Erzsébet nagyon fájlalt, hisz szerette Lajost mint embert, mint férfit, mint a férjét is. És ráadásul biztos volt benne, hogy fog ő gyermekeket szülni a királynak, Magyarországnak!

De Dalmácia visszafoglalása után Lajosunk türelme fogyatkozni kezdett – állították néhányan. Pár hónapra a királyi pár elvonult a meghódított délre és „megmutatták magukat a népnek”. Nyilván azért is, hogy fegyveres erejükkel megfélemlítsék azokat a jobbára horvát urakat, akik a jövőben ismét Velencének kedvezve, szerettek volna elszakadni Magyarországtól… Az út pár hónapig tartott és állítólag ott szóba került: azért építenek a tengerparti Zárában (ma: Zadar) egy nagy kolostort, mert oda fog bevonulni Erzsébet, miután a pápa engedélyezi a válást.

De nyilván nem így mentek a dolgok. Mégis más döntés született – egy régi magyar történész szavait idézve: „Győzött a királyon a hölgy iránt való szerelme és akaratuknak csak a híre maradt meg!”

Vagyis ha volt is válási szándék, csak a királytól indult ki és akkor belőle sem a férfi és a férj, hanem a király beszélt. Ám a végeredmény mégis az volt, hogy mondhatott bárki bármit. Lajos csak nem akart lemondani asszonyáról. Tehát ő is hitte, hogy jön még a gyermekáldás?

Kitartott mellette, mert mintha tudta volna, hogy az átok – ha az volt – egykor majd megtörik és az ő Erzsébetje szülni fog, gyermekeket hoz a világra, nem is egyet!

És ezzel az idegőrlő várakozással telt el… tizenhét év!

A király fáradt volt.

Amint bejött, rögtön le is ült a trónt helyettesítő díszes, faragott tölgyfaszékre. Nem a trónteremben voltak. Hisz nem idegen követeket fogadott. Saját embereivel kellett tanácskoznia.

Az urak már ott álltak. Még nem úti ruhában, de a tartásukon már látszott: mennének. Menni fognak. Napnyugat felé hosszú lesz az út, nem kétséges, hogy nehéz és kalandos is. Még a királyi menlevéllel felszerelt követeket is számos veszély fenyegeti egy ilyen úton. Azért mennek velük a fegyveres legények nem kis számban, hogy utat vágjanak a haramiák között. Kiket aligha érdekelnek a latin nyelvű pergamenek, hisz olvasni sem tudnak. Ők csak az urak csillogó arany ruhadíszeit látják, a jó kocsikat, a málhásszekerek sokat ígérő pántos ládáit.

Czudar Péter Lajosra függesztette hűséges tekintetét.

– Jó Péter uram – kezdte a király nyugodtan, jellegzetes mély hangján. – Miként már mondottam volt néked, ha a frank király előtt állasz, te leszel én. Lajos király szeme és szája leszel a fényes Páris városában. Amit mondasz, az olyan, mintha én mondanám. Tudom, hűséges emberem vagy, ezért bízom rád a feladatot. A többiekben sem kételkedem, kiket társul választottál. Ha véled valami nagy baj történne az úton, a többiek közül lép valaki a helyedre és akkor ő lesz az én szám Páris városában.

Szándékosan nem nézett most rájuk, nehogy azt higgye az urak bármelyike is: éppen őrá gondolt. Tekintete elkalandozott. Odakünn sütött a nap, a budai hegyek kéklő vonulatát is láthatták. De csak a király pillantott ki az ablakon. Negyvennyolc éve láthatta akár mindennap, ha csak el nem utazott valahová. Hát most sem érdekelte.

– Megállasz majd őfelsége, a frank király, az én kedves rokonom előtt. Elmondod azt, amit ilyenkor szoktak a követek. Dicsérd csak őt és hatalmát, és tedd hozzá, hogy fényéből még ide is jut, ebbe a távoli országba. Aztán beszélj rólam, és itt sem sajnálhatod a dicsérő szavakat. Mondd el azt is, de röviden, miféle helyzetben vagyon most az ország. Utána térhetsz rá jöveteled igazi céljára: Katalin lányommal kapcsolatos szándékaim ismertetésére.

Czudar Péter sok időt töltött királyával, megfordultak együtt Itáliában is. Ismerte hát Lajost, ezért most csak bólintott. Ha a császár Katalint, ki most még csak ötödik évébe fordult és kicsinyke lány csupán, feleségül adná a francia Károly király másodszülött fiának… Talán nem is rossz ötlet, hiszen a franciáknak is érdekük lehet egy igazi királyi családból nősülni. És bár Károly király még élhet egy ideig, és utána is az elsőszülött fia jut fel a trónra – ki tudja, mi történik még, Hisz gyermekek még mindketten. És mire Katalin megnő, beletelik tíz év is, avagy több. Addigra talán már éppenséggel… a frankok királyának felesége lehet?

– Mondd meg neki azt is, mit levelemben szintén leírtam: Lajos orléans-i herceg, kedves rokonunk felesége legyen lányom, és neki szánom a nápolyi Johannától elveendő birtokot is. Nápolyt és majd’ egész Dél-Itáliát. Tervemről tud a pápa úr is, és egyetért vele.

Czudar Péter főbólintással vette tudomásul a hallottakat. Ám ekkor valami történt.

A tróntermen átszaladt a homály – odakünn az égen felhő rohant. Baljós volt, fekete, szürke és hatalmas. Befedte szinte az egész égboltot. Gyorsan jött és sebesen söpörte maga előtt a feltámadó szél. Mégis, befestette hirtelen a falakat odabent, homályt dobott az ablakokra. Lajos elhallgatott. Látta az emberek arcán, hogy hatott rájuk ez a hirtelen nappali sötétség, a váratlan homályosság. De mert ő jobban hitt a csillagok, mint a felhők járásában, és tudta, hogy ezek nem hatnak az emberi sorsra, gyorsan tovább beszélt. Mígnem odakünn a felhő elrohant, gyászt és halált sugalló létezése feledésbe merült. Már az ég szélén járt, aztán onnan is eltűnt, a szél még sivított egy kis ideig, majd újra kisütött a nap.

Márpedig ebből halál is lehet, gondolták az urak. És éppen akkor jött ez a fekete felhő a derült égből, amikor elsőszülött leánya, a kis Katalin sorsáról beszélt a király?

Lajos jól döntött.

Nem vált el Erzsébettől, nem küldte nejét kolostorba, nem keresett helyette másikat, újat. Nem csinálta végig az évekig tartó procedúrát a pápai diszpenzációval, vagyis engedéllyel. Az igaz: amikor már tizenöt év is eltelt a házasságából gyermektelenül és ő maga bizony már túllépte a negyvenedik évét, adoptációra gondolt. Valamely rokon fiúgyereket kellene felnevelnie, hogy aztán az vehesse át a helyét!

De ilyen jelölt, legalábbis alkalmas és megbízható, valahogyan nem látszott. Egyszer ugyan próbálkozott azzal, hogy az egyik, Johannával szembeszállt olasz hercegfit mégis utódjává teszi. A kistermetű Károly, ki az Anjou-família Durazzo-ágából eredt, lett volna a jelölt. Ám amikor a király életének negyvennegyedik évébe lépett, hirtelen megváltozott minden:

Erzsébet terhes lett!

Ne feledjük: 1370-ben járunk, amikor 17 év telt el az esküvő óta. Lajos 44, Erzsébet pedig 31 éves volt! Még mai fogalmaink szerint sem éppen ez a legjobb biológiai életkor, amikor egy nőnek először kell szülnie. Hétszáz évvel ezelőtt viszont ez egyfelől nagyon különös és szokatlan volt, másfelől veszélyes. Szokatlan, mert a nők, mire elérték a 31. életévüket, már kamasz gyerekeket nevelgettek és a társadalom is erősen rosszallta volna, ha ilyen korban még szexre gondolnak… Veszélyes, mert hiszen a tizenéves-huszonéves anyák is gyakorta odavesztek szülés közben. Kis túlzással azt lehet mondani, hogy ha egy anya négyszer-ötször vagy annál többször szült, már szinte kihívta maga ellen a sorsot és nagy esélye volt arra, hogy az ötödik vagy hatodik szülésbe belehal.

Mindennek ellenére Erzsébet királyné nagyon jól érezte magát terhesen. Hiszen tudta ő mindig, hogy nem fogja cserbenhagyni szeretett urát! Lajosért mindenre kész lett volna és nagyon jó volt érezni azt is, hogy a férje is ugyanígy érez iránta.

Persze nem tagadhatta félelmét. Szokatlan volt harmincegy évesen szülni először, joggal félhetett hát, hogy a szülésnél valami bonyodalom támad, és egy betegség elviszi őt is, nemcsak a gyereket. Aki különben – erről meg volt győződve, erősen égett a remény lángja! – természetesen fiú lesz!

Nem feledhető, hogy orvosok ugyan voltak már a királyi udvarokban – legalább ott – sőt az egyik, egy itáliai tudós férfiú egyesen Lajos barátja volt. Mindez azonban nem sokat jelentett, hiszen az orvosoknak olyan bajokkal kellett felvenniök a küzdelmet, amiről szinte semmit sem tudtak. Nem ismerték még a fertőzések természetét, fogalmuk sem volt a higiéniáról, nem tudtak a bacillusokról és így tovább. Ilyen körülmények között valóságos csoda, hogy nem halt ki az emberiség!

Kis túlzással azt is mondhatnánk: egy ország drukkolt a királyi párnak. Sokan csakugyan szánták már Lajost a távolból is. Olyanok, akik sohasem láthatták Erzsébetet és Lajost, a messzeségben is arra gondoltak: no, ezt megérdemelte a királyi pár, igazán itt az ideje, hogy bajtalan szülessen egy gyermekük. Aki persze fiú legyen, fiú legyen! – szálltak az akaratok láthatatlanul, de annál erősebben Buda felé.

A terhesség utolsó szakaszában Lajos már semmit sem engedett meg nejének. Ma azt mondanánk, úgy bánt vele, mintha „veszélyeztetett terhes” lenne, és csakugyan vigyázni kellett az asszonyra, mert nagy volt a tét. Szerencsére ezzel Boszniai Erzsébet is tisztában volt és nem tett semmit, ami árthatott neki. Megszűntek a lovaglások, de még a kikocsizás is. A királyné önkéntes „fogságba” vonult, csakhogy biztonságosan megszülhesse a királynak és Magyarországnak az annyira áhított… fiút.

1370-ben mégis… egy lány született.

Egyszerre volt ez csalódás is, meg nem is.

Csalódás persze azért, mert lány lett és nem fiú. Ugyanakkor most már mindenki előtt bebizonyosodott, hogy Erzsébet igenis képes gyermeket a világra hozni!

Nem volt hát igazuk azoknak, akik vagy tíz-tizenöt éve folyton csak azt szajkózták: a boszniai feleség meddő. Erzsébet, ha harmincegy évesen is, de gyermeket hozott a világra és Lajosban felébredt a remény. Ha egyszer sikerült, miért ne sikerülne másodszor is, és akkor már bizonyosan fiút ád az Isten!

A negyvenes évei közepén járó király ekkor már nem várt tovább. Éppen csak annyi ideig, hogy felesége kipihenje a szülés fáradalmait. Budán sokan látták is őt, amint esténként néhány testőr és fáklyavivő szolga kíséretében ment át felesége ágyasházába. Attól kezdve gyakorta ment oda, ha esett, ha fújt. Jött a nyárra lombot vesztő ősz, csikorgóan fagyos tél, madárdalos tavasz – Lajos sok éjszakát töltött a feleségével. Talán mostanában többet is, mint annak előtte, amikor a reménytelenség nyomta rá bélyegét a hosszan tartó várakozásra.

És megint eredménnyel járt.

Mintha Erzsébetben egy gát szakadt volna fel. Fél év sem telt el a kis Katalin születésétől, amikor a királyné ismét teherbe esett. Lajos anyja féltő gondoskodással vette körül a menyét. Sokat volt vele, óvta a széltől is. A király már jó előre újabb dajkákat fogadott fel. Szolgálólányok csivitelő hada bukkant fel, bajszukat pödörgető katonák és belső férficselédek figyelték kedvtelve a helyes kis fehérnépeket. A budai vár és a palota körül megszaporodtak a kocsik. Árukat hoztak a messzi Itáliából, vagy napnyugatról, az osztrákok és bajorok földjéről. Szapora beszédű kereskedők bukkantak fel, kik törték a magyar szót és nagyon kedvesen tukmálták áruikat a várbeli népekre. Azt beszélték, a király olyan gyermekszobákat rendeztetett be a palota egyik szárnyában, amihez foghatót csak Velence környékén látott, ottani várakban. Ahol az urak tehetősebbek, mint az itteniek, sőt még – állítólag – a városi polgárok is oly gazdagok sokszor, mint itt egyes földbirtokos urak. Tán csak nem aranyat terem arrafelé a föld is?

Lajos király élete azért nem forgott a gyermekek körül. De érezhetően megváltozott viszonya a politikához. 1370-től kezdve – ez volt életének utolsó szakasza, uralkodásának pedig utolsó negyede – már alig háborúzott. Ő, aki annak előtte maga rohant fel az ostromlétrákon vagy rohamozott kirobbantott városkapukat, menetelt heteken át itáliai városok között vagy jeges szélben a halicsi, lodomériai hómezőkön, ahol kis híján megfagyott embereivel együtt – most már többre becsülte az otthoni kuckókat. Télen a kályha melegét élvezte teste, tavasztól őszig pedig olykor még most is kiköltöztette udvarát Visegrádra, ahol az apja is olyan jól érezte magát és ahol maga is töltötte gyermekkorát.

Azt akarta, hogy gyermekei is boldogok legyenek. Katalin szépen fejlődött, és most, lám, útban volt már a második! Aki ugye fiú lesz, uram, istenem? – fohászkodott-kérdezett a király minden este. Velence megint áskálódott, Nápolyban is sokasodtak a bajok, a Balkánról nem is szólva – de hát az politika volt, ez meg a család. És bár mindenki tudta – Lajos meg még mindenkinél is jobban – hogy a kislány és a fiú, ha az lesz, szintén politikai alku tárgyát képezi majd. Méghozzá nem a távoli jövőben, amikor megnő, hanem már hamarosan.

Katalin még csecsemőként sírdogált, amikor apja már férjet keresett neki. Igaz, legalább nem kellett kapkodnia. Beletelt még három-négy évbe, míg megállapodott gondolatban a francia királyi udvarnál. Csak utána kérte fel embereit, nézzenek körül a Szajna-parti királyi családban, ki ott most a „partiképes” fiatalember? Az sem baj, ha maga is gyermek még, sőt, úgy lenne a legjobb. Mire a gyerekek megnőnek, összeszilárdul egy kapcsolat. A gondos szülők előrelátóak. Két emberen keresztül összekapcsolni két országot, két hatalmi törekvést, az erőket ily módon megsokszorozni – hát nem szép dolog ez?

Aztán 1371-ben megszületett… egy kislány.

Lajos akkoriban nem tudta elrejteni bánatát. Örült persze, hogyne örült volna, hogy másodszor is apa lehetett. De most már annyira, de annyira várt egy fiút! Valahol az is kirajzolódott előtte, hogy milyen igazságtalan a sors. Apjának fiai születtek, csak fiai, túlcsorduló mennyiségben, minden nő fiút szült neki, akit csak megérintett. A legelső, kit nem törvényes feleség hozott a világra, Károly Róbert nyomására győri püspökké lett, lehetett. Igaz, sokan ellenezték a király akaratát akkor. De hol vannak már az efféle nézeteltérések? A vélemények is meghalnak, ahogyan az emberek, szépen sorban. Olykor éppen a viszálykodók maguk viszik a sírba a viszályokat és békességes nyugalom ömlik szét, miután eltávoztak, örökre.

Lajos homlokát ráncolta azon az újabb télen. Varjak csapata szállt a Duna fölött, vijjogva. A férfi lenézett a Várból és azon törte a fejét, hogy ha majd nagyobbacska lesz a kis Mária – mert ez lett a neve a második leánynak – kihez adja őt feleségül?

– Mit csinál az az ember? – kérdezte Hedvig.

Már szilárdan állt a lábán. Ötödik nyarát élte éppen. Kék szeme körbeszaladt és megállapodott a várudvar sarkában. A királyi palota mellett kisebb házak álltak, előttük itt-ott tűz égett most. Kovácsok vertek itt tanyát, lópatkókat gyártottak, csilingelésük messzire hangzott. A király úr bizonyosan nem tűrte volna el, ha nap mint nap itt zajonganak – a fémek síró sikoltása olykor szinte az égbe csapott.

– Vásár lészen Budán, kisasszonyom – felelte a szapora beszédű szolgálólány, ki a két testtőrrel mellette ballagott. Olyan mulatságosan ejtette a szavakat, ki tudja, mely vidékről származott el ide? – Ilyenkor már napokkal előtte idejönnek a mesterek. Vannak ám kíváncsi városi népek, akik sohasem láttak még kovácsot patkót kalapálni, vagy éppenséggel ezt, ahogyan a ló patájára teszi azt még forrón!

Hedvig tipegett. A szolgálólány feléje tartotta szabad kezét, hogy vezesse, de a kislány egy vállrándítással elutasította. Úgy tett, mintha nem is látná. És közben szőkefürtös fejét rázta:

– Nem a kovácsra kérdeztem. Hanem arra ott ni, kinek lánc van a lábán.

Fiatal legény segédkezett a kovácsnak. Oldalt állt, messzebb a tűztől, mint akinek joga sincs közelebb lépni. Lovakat tartott, az állatok feje olykor eltakarta félmeztelen felsőtestét. A kovácsokon sem volt éppen sok ruha. Erősen sütött a déli nap, azok is mind derékig meztelenül sürögtek-forogtak. Az üllő valósággal dalolt a kalapácsok alatt, amikor egyszerre ketten vertek felváltva egy kocsihoz való vaspántot. A másik nem sokkal odébb a társával közösen kereket gyártott. Jókora fadézsában állt a víz, és a mesterek fanyelű vaskapcsokkal messze eltartva maguktól, abba mártották a tüzes szalagot. A víz sistergett, fehér gőz csapott fel.

A kislány ujjával is mutatta.

– Az ott, ni, ki most a lovakat fogja. Miért van megláncolva?

– Biztosan azért, hogy el ne szökjön. Az effélék, tudja kisasszony, hamar kereket oldanak. Elég, ha a gazdájuk nem néz oda, és máris huss, elröpültek, mint a madár!

– Mint a madár – ismételte halkan a kislány. Majd elindult. Átvágott a téren. Kis lovascsapat ment el a hátuk mögött, az egyik testőr nyugtalanul odapillantott és szemmel kísérte őket, míg elvonultak. Egy nagy társzekérről kezdtek éppen lerakodni a talján kereskedő emberei, idegen szavak füttyentek a levegőbe. Valahol felbőgött egy ökör, három társával vonszolta terhét a térre. Nagy hordót hoztak szalmával kirakott szekéren. Csattant egy házkapu, erősen.

A kislány akaratosan ment előre. Céltudatos volt minden lépte, az arca ugyanakkor komoly maradt. A testőrök és a két szolgálólány körülvették. De csak arra mehettek, amerre ő is akart. Nem hagyta magát eltéríteni. A másik szolgáló a mézesbábosok sátrát mutatta volna – igaz, még nem rakodták ki árujukat, éppen csak emelték volna sátrukat – de hiába karattyolt, Hedvig nem figyelt rá. Mintha érezte volna, hogy csak a figyelmét szeretnék elterelni. Márpedig ha valamit a fejébe vett, ha meglátott, ha kitalált, ha gondolt – attól nem tágított.

A kovácsok azt hitték tán, egy kényeskedő városi polgár kicsi lánya jár erre? Nem figyeltek rá. A kerékgyártó inasa valamit mondott, a többiek röhögtek. Hedvig meg sem állt a lovakig. Mielőtt odaért volna, az egyik testőr eléje állt.

– Az idegen lovaktól tartani kell, kisasszony. Sosem tudhatja az ember, mifélék.

Onnan lentről nézve – Hedvig nem volt magas gyerek – csakugyan félelmetesnek, óriásnak tűntek a lovak. Nagy barna és fekete testek, széles far, erős lábak. És a farkuk is csapkodva hajtotta a legyeket.

Az egyik mester odakiáltott nekik:

– Csak nem lovat venne a kislány…?

Élénk röhögés tört fel a kovácsok, bodnárok, kádárok körében. Az egyik kisebb és nagyobb hordók között állt. Látszott, frissiben készültek, mind olyan sárgás volt még, a fiatal fa színe harsányan nevetett az ugyanolyan napfényben. A testőr keze a kard markolatára csúszott:

– Mielőtt torkodra forrasztanám a tiszteletlen beszédet, te kovács, tudjad, ki előtt állasz. A kisasszony Lajos királyunk Hedvig leánya!

A mester elsápadt, a többiek is azonnal elhallgattak. Hedvig nem törődött velük. Mióta az imént onnan messziről meglátta azt a legényt, meg a láncát, idehozta a kíváncsiság. Meg egy másik makacs akarat, amelyről semmit sem tudott. Még nem. Csak azt, hogy gyötri ott belül, hogy nem is tehet mást. Ide kellett jönnie.

A kislány kék szeme a lovakat tartó legényre fordult. Valahol még csengett egy üllő, de váratlanul annak is vége szakadt. Az emberek kitartóan húzódtak közelebb. Kissé félve is meg nem is. Hisz nem jó nagyurak mellett lenni, abból éppenséggel baj is származhat. Ugyanakkor ki ijedt volna meg ettől az aranyhajú kislánytól? Aki olyan volt, mint a mesében. És ahogyan ott, hát itt is királykisasszony a lelkem. Szolgálók, kereskedők, boltosok, árusok, mesteremberek, inasok, lovászok, fuvarosok, budai polgárok, katonák.

– Miért van rajtad lánc? – kérdezte Hedvig.

A fiatal legény, tán ha tizenhat éves lehetett, zavarában előbb elengedte a kantárszárakat. Aztán utánuk kapott és csak amikor ujjai között feszültek a bőrszíjak, szólalt meg lehajtott fejjel:

– Az apám tartozott egy uzsorásnak. Sok kistestvérem született, nagyon sok… Enni kellett. Azt hitte, vissza tudja fizetni, többet dolgozik majd, mások földjét is felszántja, de elpusztult a lovunk és nem sikerült. Akkor az uzsorás rám mutatott, hogy a szolgája leszek, míg… Míg ledolgozom a tartozást.

– Ez mikor volt? – kérdezte Hedvig. A hangja most is komoly volt. És az egész gyerek is. Akárha egy kicsi felnőtt lenne. A ruhája is olyan, mint a gazdag kisasszonyoké, kik már-már nővé cseperedtek.

Még sohasem látott megláncolt lábú embert. Az sem kerülte el a figyelmét, hogy a gyerek rongyokkal tekerte körül a láncot ott, ahol testével érintkezett. Ám így is kisebesedett már a bőre.

– Háromszor volt tél azóta… kisasszony. Aztán az uzsorás eladott a mesternek, most neki dolgozom.

A kovács, ki az előbb oly vidáman hahotázott, apró szemével sűrűn pislogott. Valami lesz, valami történni fog, értette meg, és félt.

Hedvig szeme a legényt kémlelte. Amaz hol visszanézett rá, hol meg elkapta a tekintetét, mint aki szégyelli magát. Talán már az is fájt neki, hogy ennyi idegen ember előtt kellett elmondania a család bajait?

A kislány nem sokáig gondolkodott. Szeme most a kovácsmesterre fordult. Az egyik ló közben felvetette a fejét, mintha türelmetlenkedne. „Hol van hát a patkóm…?” A piactéren csönd lett. Hedvig hangja madárdal volt:

– Mester, mennyiért ereszted el ezt az embert?

A kovács zavarba jött, egyik lábáról a másikra állt:

– Királykisasszony… én nem is tudom. Sokba kerül ám a tartása, enne ez éjjel-nappal, ha hagynám, a munkája meg csekély, ugyebár…

– Akkor hát nem sajnálod elengedni őt, igaz? Még jobban is jársz, ha nem kell tovább etetned!

Felharsant a nevetés. Megkönnyebbült hahota harsogott végig a téren. A lovak is felkapták a fejüket. A testőrök a tömeget figyelték. Csak ők nem mosolyodtak el. És persze Hedvig sem. A kovács a kezét tördelte:

– Mégis jó segítség ő nekem, királykisasszony… Ha elengedem, mást kell felfogadnom a helyébe.

– Tedd azt. Ember ne hordjon láncot. Két arany elég lesz?

A kovács már nyitotta a száját, hogy kimondja. „Három”. Vérében volt az alkudozás, hisz kereskedő is volt, patkókat árult a városokban és hordógyártó kádárokkal alkudozott nemegyszer. De most és itt… Lajos király lányával, aki még gyerek… Nyelt egyet:

– Boldogan elfogadom, kisasszony.

– Vedd hát le a láncot – parancsolta olyan természetesen, mint aki parancsoláshoz szokott. És tényleg így volt. Aztán Hedvig a szaporaszavú szolgálóra nézett:

– Fizesd ki.

– De kisasszony… ezt a pénzt a felséges édesanyja adta azért, hogy ha találunk valamit szépet a vásárban, ami örömet szerez a kisasszonynak…

– Megtaláltuk. Fizess.

A menet hamarosan továbbindult a királyi palota felé. Eggyel többen léptek be a kapun, mint ahányan kijöttek. Hedvig a legényre nézett:

– Mi a neved?

– Gergely. Másik nevem nincsen, hisz aligha nemesi, inkább csak afféle paraszti ivadék vagyok én.

– Mostantól kezdve engem fogsz szolgálni, Gergely.

A legény lehajtotta a fejét, ám előtte a szemében csillanó örömöt nem leplezhette.