Nemere István

Horogkeresztes hamisítók

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2015

ISBN 978-963-387-451-6

TARTALOM

1. Mindenek előtt volt a csalás

2. Egy hadsereg lefejezése

3. „Csináljunk háborút!”

4. Egy pénzgyár története

1. Mindenek előtt volt a csalás

Mottó: Mindenhol legyenek kémeitek

(Szün Csing)

Nem szándékozzunk előszót írni ehhez a könyvhöz – beszéljen a tartalma. Az olvasó majd abból tudhatja meg, mi mindenre voltak képesek azok a nácik, akiknek nyomait, személyeit és cselekedeteit a szerző évek óta kutatja és eddig már legalább tucatnyi könyvben leírta.

Minden diktatúra alapja a hamisítás.

Ahhoz, hogy ezen állítás igazát belássuk, egyfelől nincs szükség hosszú történelmi és ideológiai tanulmányokra. De nincs szükség magyarázatra sem. Mindenki elfogadhatja, mert logikusan gondolkodva teljesen érthető az állítás. A diktatúrák mindig valamilyen hazugságon alapulnak, olykor több hazugság együttesen adja azt az alapot, amelyre felépítenek egy ilyen vagy olyan országot, birodalmat. Nemegyszer a világ meghódítását tervezik azok, akiknek ehhez valamilyen eszmére, vagy eszmét helyettesítő állításra van szükségük.

Annakidején – mindössze pár héttel váratlan halála (a Brutus-féle merénylet) előtt – Julius Caesar a szeretőjével, az egyiptomi királynővel Kleopátrával közösen azt tervezték, hogy elindulnak Keletre és azt meghódítják egészen Indiáig (első lépésben, mert reméltek további hódításokat is). Hogy ennek legyen valamiféle oksági-ideológiai alapja, hát kitalálták, hogy mindketten keleti eredetű családokból származnak. Kleopátra esetében ezt nem volt nehéz megindokolni, Caesar esetében már nehezebben ment a dolog – de a két nagyvonalú politikus egyszerűen átlépte az esetleges akadékoskodókat és érveiket. Egyszerűen kihirdették, hogy őseik a régi uralkodók jussát visszaszerezni indulnak napkelet felé. És hol fegyverrel, hol ügyes diplomáciával és pénzzel hamarosan meghódították volna Szíriát, Mezopotámiát, Perzsiát, talán Indiát is – ha nem jön közbe az a kellemetlen kis malőr az orgyilkos merénylőkkel. Miután Caesar odaveszett, Kleopátra azonnal szedte a sátorfáját Rómából, visszament Egyiptomba és más módokon próbálta fenntartani uralmát. Ez egy ideig sikerült is neki. A nagy keleti hódításról pedig legközelebb akkor esett szó, amikor Antonius, az új szerető és hadvezér és politikus került a nagyon is becsvágyó asszony közelébe, majd ágyába. Érdekes módon ismét kiderült, hogy lám, Antonius ősei között is van egy-két régen holt keleti uralkodó, akikre hivatkozva mintegy „törvényesen” lehetne követelni egyik-másik trónt arrafelé, amerre a nap szokott felkelni reggelente.

Amikor iratokat kellett hamisítani, arra is készen álltak. Nincs talán egyetlen olyan európai ország sem, amelynek utolsó ezer évében ne fordult volna elő valamilyen jelentősebb okirat-hamisítás. Ezek az esetek nagyobb részében azért születtek, hogy X. vagy Y. királynak, uralkodóházból való személynek vagy éppenséggel trónbitorlónak a hatalmát biztosítsák avagy a már megkaparintott hatalmat megerősítsék. De az Egyház sem volt mentes efféle próbálkozásoktól, mint ismeretes. Bizony a papi talár becsülete is odaveszett nemegyszer, ha hatalomról, pénzről, nagy vagyonokról volt szó.

Hamisítottak ideológiákat és származásokat is. Olykor nem is azért csupán, hogy ettől bárki is pénzhez jusson – mert az nem volt a történetben. Ilyen az a végeredményben ártalmatlan mondakör, amit a magyarok fordítottak (volna) a maguk hasznára, ha sikerül a dolog – azt állították és sokan közülük máig hiszik, hogy ők Attila hun király leszármazottai. Noha már bebizonyosodott, hogy a magyaroknak az égvilágon semmi közük nem lehetett a hunokhoz (vagy ha mégis, hát annyi, hogy kezdeti formációik egy része időnként hun zsoldban harcolt itt-ott Eurázsiában), az pedig, hogy Attila magyar lett volna, vagy hogy a magyarok a hunok leszármazottai lennének – soha senki nem volt képes bebizonyítani. Ez csak egy legenda. Mellesleg nagyon furcsa ez a ragaszkodás a hunokhoz. Talán abból is ered, hogy a korábbi évszázadok magyarjainak fogalma sem volt arról, milyen rossz „sajtója” volt és van a hunoknak Európában. Ezt a népet ugyanis a barbár vérszomj megtestesítőjének vélik Nyugaton mind a mai napig. Ennek illusztrálására talán elég annyit megemlíteni, hogy a második világháború idején az összes nyugati szövetséges (beleértve még az amerikaiakat is), nem csak magánbeszélgetésekben, de hivatalos politikai beszédekben és iratokban is Hitlert és katonáit csak per „hunok”-ként emlegették. Így aztán tényleg pikáns kissé, hogy egy kis nép meg büszkén szeretné vállalni ezt a rokonságot, leszármazást – még akkor is, ha nem igaz.

Hasonló a helyzet a mai mongol irányzattal is. Ők azon tatárok leszármazottainak és büszke utódainak hiszik magukat, akik a 13. században lerohanták Kelet-Európát és a későbbi századokban is sokat pusztítottak szerte Keleten, az európai és ázsiai földrész határán. Dzsingisz kán a maga korában éppen olyan volt, mit Hitler valamivel később – az ember azt hihetné, senki sem igyekszik magára venni azt a terhet, nem ismeri el a rokonságot még az sem, aki tényleg Dzsingisz kán leszármazottja – de ez is tévedés. Az újabb kori (huszonegyedik századi) mongol ideológiában mind több jel utal arra, hogy a jelenlegi kormányzat és a nép is boldogan vállalja ezt az állítólagos rokonságot. Meg kell jegyezni persze, hogy a mongolok és a tatárok között egyenesebb és rövidebb, ezért hihetőbb vonalat lehet húzni, mint Attila és a magyarok között.

Hasonló gondolati hamisításon alapul a románok és a dákok közös eredete, illetve az az állítás, hogy a mai románok a római-kori dicső dák nép leszármazottai lennének. Itt persze már nem csak eszmei hamisítással állunk szemben (amelynek számos tudós is engedett, különösen a kommunista korszakban dobva sutba becsületét és tudományos hitelét, szolgálta ki a párt ez irányú követeléseit – bár a dák-román folyamatosság elvét már a tizenkilencedik században pedzegették egyes ábrándozók), hanem fizikai hamisítással is. Itt nem okiratokat kellett előállítani utólagosan, ami az efféle hamisítók jellegzetes munkája. Hanem úgymond „régészeti” bizonyítékokat kellett kreálni, gyakorlatilag a semmiből. Azt valljuk be, nagy merészségre és áldozatos, hosszú munkára volt-van szükség ahhoz, hogy egy nép dicső múltat hazudjon magának egy olyan földön, amely a kérdéses időszakban, sőt századokkal később sem volt az övé, oda csak később vándorolt be!

De ismétlem, az efféle hamisításokkal tele van a történelem és minden földrajzi táj. Hamis iratokat gyártottak a pápai államban éppen úgy, mint Európa más tájain. Tudjuk, hogy Napóleon sem vetette meg ezt a módszert – az egyik hadjárata alatt még újságot is hamisított! Egy osztrák vár védőit azzal késztette megadásra, hogy egy ismert újság egyik példányából hamisat nyomatott ugyanabban a nyomdában, ugyanarra a papírra, ugyanolyan külsővel. Csakhogy ez a lap azt állította, hogy az osztrák hadsereget már minden fronton megverték és Bécs fegyverszünetet kért a totális összeomlása előtt. Ezt a lapot bejuttatta az általa ostromlott fontos és erős várba, mire annak védői megadták magukat. Napóleon katonái pedig röhögve vonultak be a kapun és az összes védőt foglyul ejtették.

Ilyen történeteket még hosszan sorolhatnánk. A hamis hírek terjesztése szóban és írásban egy időben része volt a katonai stratégiának. És ne legyünk olyan naivak, hogy azt higgyük: ma nem ez a helyzet!

Bizony odáig jutottunk, hogy a hamis hírek, sosemvolt események, nem létező összefüggések, egyes személyek „bemártása”, mások ugyanilyen alapon történő igaztalan felmagasztalása, jobb helyzetbe juttatása stb. mindennapos dolgok. Ma már neve is van mindennek, sőt majdhogynem „tudományos alapon” űzik és úgy becézik, hogy DEZINFORMÁCIÓ. A szó nem az információ fordítottját, ellentétét, vagyis információhiányt jelöl, hanem az ellenség, a közvélemény vagy egy célcsoport félretájékoztatását értik alatta. Ismétlem, erről mára tankönyvek születtek és ezekben a művekben számos múltbéli példáját találjuk annak, hogy a félretájékoztatás nagymesterei miket műveltek az idők folyamán.

Kitalálták például a „Cion bölcseinek jegyzőkönyve” című fércmunkát, amely olyan primitív, hogy csak csodálni lehet azokat, akik olykor még ma is elhiszik a „mű” állításait. De ezen a téren sem ez az egyedüli ilyen munka. A náci korszakban – amelyről végül is ez a könyv szól – a vezérek, döntéshozók tudatát nemegyszer hasonlóan hamis állítások, mítoszok, legendák, elméletek és könyvek befolyásolták – a lehető legrosszabb irányban.

A dezinformáció olyannyira része lett a huszadik század végének és a következő század kezdetének, hogy már a kommandósok tananyagában is szerepel, a nagy katonai stratégiának pedig szerves része lett. Egyes katonai akadémiákon tananyagként szerepel, az összes titkosszolgálat alkalmazza kisebb-nagyobb mértékben.

A kommunizmusnak éppen úgy lételeme a hazugság, mint a náci-fasiszta rendszernek – sőt talán jobban. A Szovjetunió fennállásának gyakorlatilag teljes időszaka alatt különféle hamisítások és elhallgatások működtek. Vagyis nem létező, hamis tényeket gyártottak, avagy a létezőket, az igazat elhallgatták, esetleg másképpen értelmezték és ezt az értelmezést a nagy tömegek számára is kötelezővé tették. Lenin életének számos eseménye, Sztalin egész múltja ilyen dezinformáló hatások alá esett. Lenin végrendeletéről nem volt szabad beszélni, oly sok évtizeden át, hogy mire ismertté vált, már csak történelmi érdekességnek számított (ebben Lenin erősen óvta pártját Sztalintól. Csak azt nem értjük, miért, hiszen Sztalin pont olyan erőszakos, velejéig hazug volt, mint maga Lenin, vagyis igazi kommunista. Akkor vajon mi baja volt vele?) Senki nem említhette – még ha biztos forrásból tudta is – hogy élete utolsó éveiben Lenin már komplett elmebeteg volt, akinek az agyát, tudatát tönkretette a szifilisz – mert ez is titoknak számított. Ne feledjük: minden erővel elhallgatott és elhallgattatott igazság egyben a dezinformáció tárgya és eszköze egyszerre.

A hírhedt Zinovjev-levél vagy a Tuhacsevszkij-ügy – amelyről mindjárt szó lesz – szintén egy-egy diktatúra hamisítási mániájának és eszköztárának remek példái. Nem lehet véletlen, hogy úgy a CIA, mint a KGB történetében nagy szerepet játszottak a hamis papírok, iratok. A KGB-nél külön osztály foglalkozott mindennemű hamisítvány előállításával és ez a szervezet – különösen a hidegháború időszakában, tehát az 1950-es, 1960-as és 1970-es években – rengeteg ilyen irattal bombázta a nyugati közvéleményt, nemegyszer becsületes emberek bukását okozva a hamis vádakkal.

A dezinformáció része a kémkedés tudományának, e kétes szakmának is. A hatvanas években egy új német gyártmányú vadászrepülő kipróbálása közben a gép nagyon érzékeny elektronikáját a szovjet kémszolgálat emberei a földről zavarták. Az egyik gép emiatt München közelében le is zuhant. Nosza, több sem kellett a szovjet dezinformátoroknak – akciójukat azzal folytatták, hogy moszkvai műhelyükben állítólagos németországi szakvéleményeket produkáltak és azokat eljuttatták a német sajtóhoz, amely máris azt kürtölte világgá, hogy a méregdrága és igen fejlett vadászgépek elektronikáját a… Münchenből sugárzó Szabad Európa Rádió adásai zavarják! Mi hát a teendő? Le kell állítani ezeket az adásokat!

Nagyon is érthető, hogy Moszkvát csakugyan kellemetlenül érintette az a rádióadó, amely mindig az igazat közölte a keleti tömb rabjaival a saját nyelvükön. Meg is tettek mindent évtizedeken keresztül, hogy a rádióállomást bezárassák. Ugyanakkor meg kell jegyeznünk, hogy ha már hamisításokról van szó: a keleti kommunista országok mindent megtettek, hogy Münchent elhallgattassák. Ehhez a dezinformáció fegyverét is felhasználták. Pár évenként valamelyik „szocialista” országba mindig felbukkant egy állítólag onnan jött munkatárs, aki „kipakolt” keleten. Érdekes, mindegyiknél voltak olyan iratok is, amelyek különféle terhelő tényeket tartalmaztak a rádió vezető személyiségeiről, azok előéletéről, az aktuális finanszírozókról (az amerikaiakról) és így tovább. Talán nem is kell mondani, hogy javarészt ezeket is valamelyik kelet-európai hamisító műhelyben készítették.

Külön említsük meg, hogy a dezinformáció igen nagy szerepet szokott játszani az úgynevezett koncepciós perek esetében. Amikor egy diktatúra, egy államhatalom egyszerre két legyet ütne egy csapásra: fizikailag megsemmisíteni vagy kivonni a forgalomból konkrét ellenfelét (akár bűnös, akár nem – és az esetek többségében természetesen nem bűnös), ugyanakkor a felmutatott példával betömni mások száját, megfélemlíteni a még nem konkrét, még nem nevesíthető esetleges későbbi ellenfeleket. Nagy szavakat használva úgy is mondhatnánk, hogy a népet.

Olykor valamilyen nagy tervről kell elterelni a fölösleges figyelmet, ilyenkor szintén bevetik a dezinformációt. Nos, ilyenre már rengeteg példa volt – különösen a huszadik század erős ebben. Az első példája ennek az, hogy az 1930-as évek második felétől a szovjet diktátor, Sztalin készült a Nyugat-Európa elleni háborúra. Természetesen mindenféle módon álcázta ezeket a készülődéseket, pedig azok nagyon is konkrét katonai, hadászati és egyéb formákat öltöttek. Olyan fegyvereket, katonai közlekedési eszközöket, csapatszállítókat gyártottak ezerszámra, amelyeket hazai terepen nem lehetett bevetni. Azok kizárólag a jó nyugat-európai utakra születtek. Sztalin készleteket halmozott fel és elkészítette a hadműveleti terveket is. 1939 szeptembere után abban reménykedett, hogy szövetségese és barátja, Hitler majd szépen meggyengül, sőt Németország talán el is vérzik a nyugattal folytatott háborújában, de ugyanakkor Nagy-Britannia és Franciaország is meggyengül – és akkor jött volna el az ő ideje. Sztalin 1944-45-re tervezte, hogy hadai elindulnak napnyugat felé és ha lehet, meg sem állnak az Atlanti-óceánig. A meghódított területen pedig különféle „szocialista államok” alakulnak ki, erős moszkvai felügyelettel, a Vörös Hadsereg megszállása alatt, és a KGB könyörtelen szorításában élnek majd százmilliók attól kezdve az idők végezetéig.