Nemere István

II. Rákóczi Ferenc magánélete

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2015

ISBN 978-963-387-457-8

TARTALOM

1. Ki volt, honnan jött?

2. A fiatal Rákóczi

3. Az emigráns

4. Előre, magyarok!

5. Harcok és emberek

6. Jön a lejtő

7. A bujdosó

8. Egyre távolabb

9. Magány és vég

1. Ki volt, honnan jött?

Ezt a kérdést bármelyik emberrel kapcsolatban érdemes feltenni. Különösen pedig egy történelmileg igen jelentős személy esetében, aki – mint az általában később kiderül – már születésével is megváltoztatta a világ folyását. Hát még később, amikor tudatos felnőttként olyan életutat választ magának, amellyel alaposan befolyásolja százezrek vagy milliók életét!

Annak a férfinak, akit később II. Rákóczi Ferencnek neveztek és Magyarország tényleges ura is volt – egy ideig – valamint vezetett egy szabadságharcot, nem akármilyen családfája volt. Azt is mondhatnánk, hogy az ősök folyamatosan küzdöttek a magyar szabadságért és ez végül is nemcsak külsőleg rájuk „ragadt” hagyomány volt már, hanem afféle belső parancs.

Mert hát lehetett-e más életútja annak az embernek, aki mindkét szülője felől szinte arra ítéltetett, hogy ne is léphessen mást? Ezzel persze nem azt akarjuk mondani, hogy Ferencünk kényszerűségből vállalta egy nagy szabadságharc, egy valóságos nemzeti felszabadító háború vezetését. Amit tett végül is, az saját döntésének eredménye volt. De hát választhatott-e más utat? Az apja részéről például kétszáz éve már folyton olyan emberekre emlékezhetett, akik sokat tettek a magyarságért.

Volt a vérvonalon egy Rákóczi Zsigmond, aki 1517-ben megszerezte Felsővadászt, ahonnan aztán később a Rákócziak nemesi előneve, a „felsővadászi” származott. Az ő fia még csak egy várkapitány volt (Rákóczi János), de annak fia már erdélyi fejedelem. Őt szintén Rákóczi Zsigmondnak hívták és háromszor nősült. Középső feleségétől született fia, Rákóczi György, aki később ezen a néven I-es számmal lett erdélyi fejedelem (1630 és 1648 között uralkodott). Ő sem csak egyszer nősült, második felesége volt a híres Lórántffy Zsuzsanna, és tőle született fia, szintén György lett II. Rákóczi György fejedelem. Apja halálát követően 12 éven át uralta Erdélyt.

Az ő felesége a somlyói Báthoriak közül való Zsófia volt. Kettejük gyermeke lett I. Rákóczi Ferenc, szintén fejedelem, aki nem örökölte a trónt, hanem megválasztották rá. Ez a férfi, a mi Ferencünk apja, mindössze harminc évet élt (1646-1676). A kisfiú apja halálának évében látta meg a napvilágot, anyja Zrínyi Ilona volt. Már kilenc évvel Ferenc születése előtt meghalt az elsőszülött fiú, György, és Ferenc tizennyolc évvel élte túl Julianna nővérét is. Ferenc volt a harmadik, legkisebb gyermek.

Apja oldaláról tehát Ferenc ősei legalább négy nemzedéken keresztül uralkodó fejedelmek voltak Erdélyben, amely Magyarország nem formális részeként, a három részre szakított magyarság egyik fontos bázisa, területe, élettere volt. Nyugaton az osztrákoktól megszállt földek, középen a török hódoltság alá kényszerített területek voltak, és igazi (bár koronként változó mértékű) függetlenségnek csak Erdély lakói örülhettek.

Itthon és külföldön csupa híres és befolyásos családdal házasodtak a Rákócziak, feleségeik sem akárkik voltak. Ferenc anyai ági rokonsága is szép nevekkel büszkélkedhetett.

Zrínyi Ilonának, Ferenc anyjának vérvonalán ott van természetesen a legnevesebb ős, Zrínyi Miklós, a szigetvári hős. Aztán volt később egy Zrínyi György nevű királyi tárnokmester, majd jött egy másik Zrínyi Miklós. Az ő fia lett a költő Zrínyi, aki 1665-ben halt meg. Tehát Ferenc őt sem ismerhette. Zrínyi Péter horvát bánt összeesküvés és felségárulás vádjával 1671-ben elítélték és lefejezték. Ám még mielőtt meghalt volna, felesége, Frangepán Katalin megszülte Zrínyi Ilonát, aki először I. Rákóczi Ferenc választott erdélyi fejedelem felesége volt és neki szülte Ferencet, később pedig férje halála után Thököly Imréhez ment feleségül.

A magyar történelmet ismerők számára ezek a nevek, és a velük szintén rokonságba került Mailáthok, Bebekek, Báthorik, Frangepánok stb. és mások szintén nem voltak ismeretlenek azokban a századokban. Talán nem csodálható, hogy ilyen ősök leszármazottja, ezzel a történelmi múlttal és tegyük hozzá: súllyal éppen azt az életutat választotta, ami II. Rákóczi Ferencnek jutott.

Már a XIII. században ismert volt egy ős, akit Rákóczinak is neveztek, de nem sokkal Mohács előtt jutott a család birtokába a későbbi névadó Felsővadász, és az osztrák Rudolf császár (Magyarországon: király) 1597-ben erősítette meg a család nemesi címerét. Ez különben zöld hármas halmot ábrázolt, amelyen egy aranykerék gurult, azon felül pedig egy sas madár volt látható, amint éppen szárnyait terjeszti. A címer tartozéka volt a köréje írt szöveg, az ismert mondás: Si Deus pro nobis, quis contra nos? (Ha Isten velünk, ki ellenünk?)

A család már száz évvel Ferencünk emlékezetes lázadása előtt szembekerült a Habsburgokkal – nem sokkal az előbbi címer-megújítást követően. De nemcsak azokkal, hanem olykor a törökökkel sem jöttek ki a Rákócziak. Nincs helyünk itt leírni a XVII. századi erdélyi fejedelmek – nemegyszer éppen Rákóczi nevezetűek – sajátos küzdelmeit. Az sem volt csak mulatságos epizód, amikor Ferenc szülei és nagyszülei is szembefordultak egymással és bizony megesett, hogy nagyanyja Munkács vára alól ágyúlövésekkel zavarta el saját fiát, vagy hogy milyen családi küzdelmek is zajlottak, amelyekbe erőteljesen bevonták egyik oldalról a lázadni mindig hajlamos magyar urakat, összeesküvőket – a másik oldalról a császári haderőt és a bécsi császári-királyi udvar talpnyalóit… Megesett, hogy egyik Rákóczit az összeesküvőknek kijáró hóhérbárdtól csak nagy összegű váltságdíj mentett meg.

Nos, egy ilyen világba csöppent bele Ferenc. Aznap 1676. március 27-ét írták. A két vértanú unokája és egy harmadik fia, aki éppen csak megmenekült a hóhér pallosától – erőteljes és egészséges gyermeknek látszott. Apja, akit alaposan megaláztak a hatóságok és saját anyja is, úgy érezte, minden összeesküdött ellene. Semmit sem tehetett, hogy ezen a helyzeten változtasson. Így aztán nem is csoda, hogy a búskomorság tünetei léptek fel nála és ezen a fia születése sem segített. Nem deríthette őt jobb kedvre. Az apa, I. Rákóczi Ferenc minden hatalmától megfosztva, elhagyatottan halt meg még ugyanazon év július 8-án. Tehát összesen szinte csak három hónapig ismerhette csecsemő fiát. Az viszont nem ismerte őt. De annyira nem, hogy mint később kiderült emlékirataiból – Ferenc azt sem tudta pontosan, hány éves volt az apja, amikor meghalt!

Nem véletlenül említettük meg a felmenőket és hangsúlyoztuk az előkelő rokonságot. Azon időkben a nemes emberek számára ezek életbevágóan fontos dolgok voltak. Az emberek évszázadokra visszamenően számon tartották, bemagolták és emlékeztek minden ősükre. Ily módon az, aki rokonságban állott más neves családokkal, ha most szegényebb is volt, számíthatott azok támogatására, és maga is parancsnak érezte, hogy baj esetén támogassa azokat a távoli rokonokat. E kapcsolatoknak különösen a történelmileg „forró” helyzetekben volt jelentősége, amikor a magyar urak egy része ide húzott, más része pedig a másik oldalt támogatta. Hogy ki hova állt, azt nemegyszer bizony aligha politikai szempontok vagy érdekek, inkább a rokonsági szálak döntötték el. Vagy legalábbis azokat is figyelembe vették ilyenkor.

Rákóczit szinte sorsszerűség sodorta aztán oda, hogy háborút indítson a Habsburgok ellen. Hiszen anyai nagyapját és egy másik rokonát (Zrínyi Péter, Frangepán Ferenc) a császári pribékek fejezték le nem sokkal korábban. Ferenc valósággal beleszületett ezekbe a viszonyokba, régi és új ellentétekbe és kapcsolatokba. Az is természetes, hogy a XVII.-XVIII. századi közvélemény (ne habozzunk használni ezt a szót, hisz akkor is létezett, bár a hírek lassan terjedtek és magát a kifejezést senki sem ismerte, mégiscsak létezett egy közös nagy vélekedés a világ, az ország dolgairól és a főbb szereplőkről is alkottak maguknak véleményt a politika iránt érdeklődő emberek…) a Rákócziakban látta azokat az embereket, akik változtathatnak a kényelmetlen helyzeten. Akik szembeszállhatnak az elnyomó rendszerrel, mert őket fogják követni a legtöbben.

Nem kétséges, hogy Ferenc már gyermekként is tudatában volt neves származásának – ha akkor még nem is sejthette az ebből ráháruló, a tőle elvárt feladatokat. Ám a gyermekévek során mindez valahogyan a tudatába szivárgott. A környezet elvárásai észrevétlenül jutottak be az agyába és ezer jel értette meg vele, hogy hol kell állnia. Aminthogy világos volt számára az is, hol nem állhat. A négy erdélyi fejedelem utódja magyar úr volt, akitől a magyar környezet mást várt el, mint egy „labanctól”, akinek minden őse a bécsi udvar talpát nyalta, például.

A dolog persze megközelíthető biológiailag is – mint tette azt egy életrajzírója az 1940-es években. Tagadhatatlan, hogy nem múlik el nyomtalanul egy fiatalember lelkéből, ha az ősei között nemcsak Rákócziak, de Zrínyik, Báthorik, Frangepánok stb. is akadtak. Az ilyesmi morálisan kötelez, a tudatot lenyűgözi – és talán valóban van biológiai, örökléstani hatása is. Bár ezt ma még nem tudhatjuk.

Lássuk hát a kisfiú útját az élet kezdetén. Mint már említettük, 1676 március 27-én pénteken látta meg a napvilágot Zemplén megyében, Borsiban. A kastély emeletén megszületett az a kisfiú, akit szülei már nagyon vártak. Tíz évvel korábban pár hónapos korában meghalt az első fiú, aztán egy lány született (Rákóczi Julianna Borbála), és most, elég későn, ez a fiú. Apja sorsáról már szóltunk. Ne feledjük el, hogy azért volt egy kis hízelgés is a fiúcska körül – méghozzá Bécs felé! Ugyanis első keresztneve Ferenc lett az apja után, ámde a második… Lipót, a bécsi császár felé tett apró jelzésként. A Lipót (Leopold) akkoriban meglehetősen egyértelmű utalás volt Bécsre, más magyar urak tudtunkkal nem viselték ezt a keresztnevet. Maga Rákóczi sem használta később, természetesen.

Amikor a harmincegy éves apa váratlanul elhunyt, a harminchárom éves feleség, Zrínyi Ilona korai özvegységre jutott. Persze hatalmas birtokok, számos vár és kastély fölött rendelkezett és az összes rokon, családtag és közszemlélet arra utalt, hogy mielőbb menjen férjhez. Nem nézték jó szemmel, és nem is várták el tőle, hogy magányos asszonyként igazgassa majd a hatalmas birtokrendszert és egyedül nevelje gyermekeit. Sajnos a haldokló apa még aláírt egy levelet Lipót császárnak, amelyben arra kérte, gyámkodjon a négyéves Julianna és a most született Ferenc fölött. Nagy szerencse, hogy a bécsi udvar ezt nem értelmezte úgy, hogy a gyámsággal együtt átveszi a birtokokat is (voltak ilyen példák akkoriban és korábban is). De hogy ez nem következett be, az egyedül Zrínyi Ilona kemény és határozott magatartásának köszönhető. Sok nagyúr állt ki az ősi magyar jog mellett – ennek révén Zrínyi Ilona maga lehetett gyermekei gyámja, és ezek az urak nyomást gyakoroltak a császári udvarra is. Az végül lemondott arról, hogy a fejedelem gyermekeit a császárhoz vitesse és a birtokokra is rátegye a kezét.

A kisfiú első néhány évében sokfelé laktak. Regéc várában egyszer meghűlt és kis híján elvitte a tüdőgyulladás. Sokan azonban úgy vélték, hogy a még alig kétéves gyermeket vagy boszorkányok akarták megrontani, vagy – és ez politikusi körökben merült fel – valakik talán szerették volna megmérgezni az erdélyi fejedelmi trón kis várományosát.

De nem történt nagyobb baj, a kisfiú felgyógyult, sokat laktak Sárospatakon és Munkácson, valamint a család más birtokain is.

A kisfiú anyja lakosztályában élt néhány évig, megtanult lovagolni és a fegyverforgatás alapjait is már gyermekként sajátította el. Ez annak idején természetes velejárója volt a nemesi gyerekek életének, hiszen elsősorban mindegyikből katonát akartak faragni. Mivel nemesember nem végzett egyéb munkát, hát az elsőszülött fiúk örökölték a birtokot (azt nem osztották el a többiek között, nehogy idővel teljesen elaprózódjanak), a másodszülött fiú általában papnak ment. Ha pedig nemesi felkelésre vagy háborúra került sor, akkor bizony jól jött a fegyverforgatás tudománya.

Az édesanyja akkoriban ismerkedett meg a „kurucok” vezérével, akihez később aztán feleségül is ment. Thököly Imre daliás férfi volt és egyre inkább politikai tényezőnek is számított. Kurucoknak különben – még akkoriban – azokat a jobbára protestáns felkelőket nevezték, akik csoportokba gyűltek és a katolikus főurak ellen viseltek hadat. Ez a „hadviselés” persze afféle partizánakciókat jelentett csupán, de mind nagyobb befolyáshoz jutottak. Kiengesztelhetetlen Bécs-ellenességükről voltak ismertek és mint ilyeneket természetesen a császári hatalom sem tűrhette meg.

Thököly Imre apja is benne volt a Wesselényi-féle összeesküvésben, minden birtokától megfosztották, a szegény ifjú Erdélybe menekült, ahol nagy eszével hamarosan kitűnt. Magas volt, szőke hajú és szőke bajuszú, kerekképű, kedves és bátor férfiként hamar meghódította a nemzetes asszonyt. Ne feledjük, Ilona mindig magánál fiatalabb férfiakat választott. És míg ura alig két és fél-három évvel volt nála fiatalabb, addig Thököly és közte… tizennégy év különbség volt! De ez a jelek szerint senkit sem zavart, őket a legkevésbé. 1681-ben keltek egybe, amikor a kis Ferenc mindössze ötödik évében járt.

Későbbi életük igen érdekesen és tragikusan is alakult, végül mindketten törökországi száműzetésben haltak meg, nem is sejtve, hogy Ferenc is ugyanígy jár majd húszegynéhány évvel később…

Thököly már fiatalon a bujdosók e nem formális kis seregét erősítette, hamarosan egyik vezérük lett. Neki is nagy változást okozott, amikor huszonnégy évesen elvehette a harmincnyolc éves Zrínyi Ilonát, vagyis Rákóczinét, egy erdélyi fejedelem özvegyét és gyámja lett annak gyermekeinek. A kurucok sorait az elbocsátott végvárak legénysége is gyarapította. A török veszély igazából – ha még nem is múlott el – de már múlóban volt. Konstantinápoly hatalma gyengülőben volt. A kurucok és a császárpártiak – labancok – kegyetlenül irtották egymást. Felejtsük el azokat a romantikus kuruc kori történeteket, amelyeket a későbbi századokban találtak ki. Ez a harc a tizenhetedik század végén igenis erős, könyörtelen volt. Nemegyszer pedig a népirtás fajtajegyeit is felfedezhettük rajtuk. Mini-vallásháborúk is voltak ezek, a legtöbbször a hivatalosan támogatott császárpárti katolikusok és a szakadár protestánsok, a „nemzeti” jelleget vallási hovatartozásukra is átvivő nem-katolikus keresztény csoportok kerültek szembe egymással.

Thököly végül is szabályos háborút vívott – és nyert meg! – az osztrák központi hatalommal és annak számos jól felszerelt hadseregével szemben. Még a nevezetes házasság előtt a „bújdosók” hadvezére lett, aki egyenlőként egyezkedett a császári hadvezérekkel és a békekötésbe XIV. Lajos francia király is exponálta magát. Mindenki meg volt győződve arról az 1680-as évek kezdetén, hogy Thököly Imre lesz az új Bocskai, az Új Bethlen, sőt talán valamelyik Rákóczi fejedelem lelke is beleköltözik és a magyar szabadság letéteményesének tekintették a még ugyan nagyon fiatal, de közismerten tehetséges férfiút.

Mint akkoriban sok nemesi családot, az arisztokratákat különösen megosztotta ez a háborúskodás. Ferenc nagyanyja, Zrínyi Ilona anyósa engesztelhetetlen katolikus volt (erős jezsuita befolyással), aki a Rákóczi-birtokokról elűzte a nem-katolikusokat és sokat hadakozott a kurucokkal. Ugyanakkor most egy olyan ember nősült be a családba, aki éppen ezeket az általa gyűlölt kurucokat vezette. Közben – hogy még tarkább legyen a kép – ott volt Zrínyi Ilona bátyja, Zrínyi János, aki a császár oltalmában nevelkedett és az osztrák hadsereg magas rangú tisztje is volt… Nem ez volt az egyetlen ilyen család, amely ehhez a módszerhez folyamodott. Mivel az ország még mindig három részben létezett, hát bevált gyakorlat volt, hogy egyes családtagok Bécs, mások Erdély, sőt egyesek esetleg a török pártján álltak, abban az országrészben éltek. Így bármilyen részről bármilyen baj fenyegette a családot, az éppen aktuális „megmentő”, közbenjáró hatalmasság, protekciókérő is hamar felbukkant és ügyködött a közös érdekért… Nem hibáztathatjuk azokat az embereket. Egyszerűen a minél kevesebb veszteséggel történő túlélés vágya motiválta őket. Ez volt a fő törekvésük. Megőrizni a birtokokat és a befolyást.

A sajátos frigy ötlete nem tudni, kitől származott. Ilonának mindenesetre nagyon tetszett a fiatal katonatiszt és annak is a híres és még igencsak szemrevaló özvegy. Közvetítők jelezték, hogy a „nemzet” is örülne ennek a fejleménynek. Mert hiszen a politika akkor is beleszólt a magas állásúak terveibe, beleértve ebbe a házassági terveket is. Thököly, a kurucok vezére plusz a Rákóczik híre és birtokai – ez bizony komoly erőt eredményezne, amely sikerrel vehetné fel a harcot a császáriak ellenében! Ez volt a vezérlő gondolat, amely akkor sok fejben megfordult.

Végül is a sors oldotta meg az ellentétek egy részét – Báthori Zsófia, az anyós betegségbe esett és meghalt nem sokkal az esküvő előtt. Persze míg élt, teljes erővel ellenezte a tervezett házasságot. Uradalmait, birtokait, várait mind a két unokára hagyta (a fiúra persze többet, mint a lányra). A munkácsi vár őrsége felesküdött Zrínyi Ilonára és a két Rákóczi-gyerekre. Attól kezdve az asszony is többnyire ebben a várban élt gyermekeivel.

Amint a gyermek betöltötte ötödik évét, anyja átengedte a férfi nevelőknek. Volt egy, aki a testi neveléssel törődött és persze olyan is, aki a lelki, szellemi dolgokra oktatta. Akkoriban mindenki meg volt győződve, hogy a kis Ferenc minimum erdélyi fejedelem lesz, vagy ha nem is az, de jelentős személyiség, vezéregyénisége a szabadságért küzdő nemességnek. Vagyis a „nemzetnek” – mert hát akkoriban bizony a nemzet fogalmába csak a nemességet számították bele, mint azt a szó is elárulja. A jobbágyságot, akár a görögök vagy a rómaiak a rabszolgákat, nem vették emberszámba és a nemzethez tartozónak sem tekintették. Ez a szemlélet csak jóval később és igen lassan változott, a végső fordulatot ez ügyben is az 1789-es francia forradalom hozta.

Elemi ismeretekre, hittanra, az írás-olvasás tudományára kezdték oktatni a kisfiút. Természetesen magyarul tanult írni és olvasni, de később el kellett sajátítania a latint és gyakorlati okokból a németet meg a franciát is.

Hat-hétévesen a nevelőapja elvitte őt olykor egy katonai táborba is. A kisfiú hát sokat utazott. Anyja akkoriban egy fiút is szült Thökölynek (a gyermek sajnos pár héttel később meghalt), aki vidám ember volt és nevelt fiát is erre szoktatta. No meg a katonaéletre, bár ezt alighanem túl korán kezdte. Thökölynek szerfölött jó kapcsolatai voltak a törökökkel, a szultánnal levelezett, és ő a bécsi császár ellen hadjáratot tervezett – török segítséggel. Hogy ezt miképpen tudták összeegyeztetni azzal, hogy ezenközben a bécsi udvarral is jó kapcsolatokat ápoltak (a házassághoz például együtt kérték a császár engedélyét…!) olyannyira, hogy a szultán Thökölynek szabad választást engedélyezett: a megszállt hódoltsági területen akar-e magyar, vagy Erdélyben ottani fejedelem lenni? Végül Thököly úgy vélte, Erdélyt választja, mert annak erejével később aztán meghódítja Magyarországot is és akkor Erdélyt egyetlen nagyvonalú gesztussal átengedheti a kis Rákóczinak.

Mint ebből is látható, a hét éves kisfiú már szóba került mint leendő államfő és mindenki természetesnek vette, hogy számolnak vele. Csak biztosan ő maga nem értett még semmit.

Thököly azonban rosszul választott.

Nem volt hasznos dolog akkor a török mellé állni. A császár, a pápa, XIV. Lajos francia és Jan Sobieski lengyel király is összefogott, nem is szólva arról, hogy számos magyar arisztokratában és megyében erősebb volt a törökellenesség, mint a németellenesség. Így aztán a Bécs ellen negyedmilliós török sereg kísértében vonult Thökölyt afféle „árulónak” tartották. Ráadásul a török 1683-ban két hónapos ostrom után sem tudta bevenni Bécset, közben a nyugati szövetség megerősödött, a lengyel csapatok felmentették Bécset, majd a Duna mentén lefelé vonulva alaposan elporolták a félholdas csapatokat, még Esztergomot is visszavették tőlük. Thököly népszerűsége csökkent, különösen azután, hogy tizenhét megye és tizenkét város pártolt el tőle és állt át az osztrák császár mellé. Ez fájdalmas veszteség volt. Ha akkor békét köt, talán megmenthet valamit. Így azonban a maradék tizenhárom megyéjében bízva konokul elutasította a béke-ajánlatokat és még mindig fejedelemnek hitte magát. Nem sejthette, hogy tizenhat év kell csak, és egyetlen török sem lesz már magyar területen. Egy évre rá a törökök fogták el és kis híján kiadták őt Lipót osztrák császárnak, csakhogy megvásárolják vele Lipót jóindulatát. Erre ugyan nem került sor, de Thököly kuruc seregei szétszéledtek. Ő meg még mindig bízott a törökökben, sőt az oldalukon Erdély ellen viselt egy háborút, ami teljesen lerombolta maradék népszerűségét is.

Voltak hát olyan csatái a nevelőapjának, amelyeken a kis Ferenc is ott volt. Külön sátorban lakott személyzetével és tanúja lehetett nem egy várostromnak, menekülő török vagy magyar vagy osztrák seregeknek. Egyszer vérhast is kapott, de kigyógyult, egyszer meg egy menekülő török seregrész gázolt át a kurucok táborán éjszaka – ha nem menti ki egyik embere, a kis Ferencet összetapossák. Végül visszakerült anyjához és ott kipihenhette magát. Még mindig csak nyolc éves volt…

Felnőttként maga írta meg később, hogy gyermekként végighordozták őt esőben, sárban, fagyban, szomjazott és éhezett és fázott. Thököly uram katonaéletre akarta őt nevelni, csak éppen ideje nem maradt arra, hogy a gyerekkel foglalkozzon. A kisfiú megismerte a csaták szomorúságát és gyászát, a vesztes seregek fejvesztett menekülésében maga is részt vett. Török, tatár, német és mindenféle egyéb ellenfél közelében kellett élnie, sokszor a hóban aludt és alig jutott neki betevő falat vagy egy korty víz.

Jó iskola volt – bár szívesen nélkülözte volna.

A sereg végül is elapadt, mert az osztrák tábornokok akkor már békét kötöttek a törökkel és nem kellett a pogánytól félniök – hát kedvükre vadásztak az utolsó lázadóra, a „magyar” Thökölyre. A császári udvar mindenféle módon próbált ártani nemcsak a férfinak, hanem feleségének és rokonainak is. (Zrínyi Jánost, Thököly sógorát pedig, aki semmiben sem vett részt, elfogatták és húsz évig börtönben tartották, ott is halt meg…) A Rákóczi- Zrínyi- és Thököly-várakat sorban foglalták el és rombolták le, a férfinak mind kevesebb katonája maradt. Végül az egész család Munkács várába futott, ez volt az utolsó menedékük.

Mielőtt beszorultak Munkácsba, az egész telet katonai táborokban töltötték mindhárman, merthogy Ferenc anyja is velük tartott. Mocsarakban, hóviharokban nádasokban húzták meg magukat, egyre fogyó kis sereggel, aminek a sarkát taposták az osztrák zsoldosok.

Ekkor készült róla az első festmény is. Nyolc éves volt akkor. Telt arcú és nyílt tekintetű kisfiú néz ránk a képről, a haja már akkor is hosszú volt, magyar úri szokás szerint a válláig ért. Barna haj és talán barna szeme is illett hozzá.

Ekkoriban történt, hogy egyik nevelőjét ismeretlenek megkörnyékezték és egy valóságos birtokot ígértek neki, ha megmérgezi a kisfiút. Az ügy szerepel Rákóczi emlékirataiban is, aki persze ezt nem vállalta, sőt annyira megijedt, hogy attól kezdve nap mint nap ő maga – férfi létére! – főzött a gyereknek, nehogy valaki más mérgezhesse őt meg. Ez meg arra utal, hogy valakiknek útjában volt már a leendő fejedelem.

Még nem vette körül az osztrák sereg Munkácsot, amikor Thököly úgy látta, elmegy Váradra és ismét a török segítségét kéri. Ez nem sikerült neki. Eljutott ugyan a már visszaszorulóban lévő törökökhöz, de azok nehezteltek rá. Szultáni parancsra vasra verték és később Törökországba vitték, ahol afféle internáltként – ha nem is börtönben – élt. Lehet, a szultán arra számított, hogy még sikerül visszahódítania az elvesztett magyar területeket és akkor jól jön majd egy olyan férfi, akit a megszállottak nyakára ültethet afféle megbízható helytartóként…? Ez sohasem derült ki. Thököly már élete végéig török fogságban maradt, Rákóczi később, már felnőttként váltott vele néhány levelet, mielőtt nevelőapja, akit mindösszesen talán három éven át ismert, meghalt. Mellesleg ő kedvesebb emlékeket őrzött Ferencről, mint az róla. Thököly mindenesetre minden vagyonát (nem volt az sok) végrendeletileg egykori nevelt fiára, akkor már fejedelemre hagyta.

„Kisurunk”, ahogyan őt a nevelésével és vigyázásával megbízott személyzet nevezte, megúszta ezeket a kalandokat, egészsége nem romlott, testileg és lelkileg pedig erősödött és fejlődött.

Ezenközben azonban a politikai helyzet alapvetően megváltozott. A török már nem volt érdemleges ellenfél, az ellentétek ismét az osztrák császári ház és egyes magyar urak, körök és tájak között bontakoztak ki. Ám Thököly letűnését követően a kuruc mozgalom összeomlott és Rákócziné-Thökölyné Zrínyi Ilona munkácsi vára maradt az ellenállás egyetlen góca. Ilona asszony nem hazudtolta meg elveit és nem adta meg magát akkor sem, amikor a császári csapatok körülvették a várost és azt… három évig ostrom alatt tartották!

Egy nő védelmezte a várat, és lelkesen követte őt a védősereg. A kis Ferenc pedig csaknem három évig élt, nőtt, fejlődött egy ostromlott várban. A telek után tavaszok, majd nyarak és őszök jöttek, az ágyúk dörögtek, vagy éppen hosszú hetekig semmi sem történt. Az ostromlók a kiéheztetésre játszottak, nekik ugyan nem volt sürgős a dolog. Már az is elég volt, hogy sikerült elszigetelniök a lázadó seregek maradványait az ország többi részétől.

Ezenközben persze a császári generálisok elfoglalták a Rákóczi-család összes birtokát és várát, a kincstáraikat Bécsbe vitték és a család soha egy garast sem kapott vissza. Zrínyi Ilona viszont védte Munkácsot, írásba is adva, hogy ő ugyan nem politikai okok miatt harcol, hanem, mint I. Rákóczi Ferenc volt erdélyi fejedelem árváinak törvényes gyámja, azok birtokát védelmezi. Vagyis a háborúság oka – szerinte – csupán az volt, hogy nem hagyta kifosztani gyermekeit. Ezt Bécsben persze nem így látták.

Ferenc kilenc, tíz és tizenegy éves volt. Sokat tanult ekkoriban a kényszerű bezártságban, de a katonai mesterséget is elsajátíthatta. Igaz, olykor tüzes golyók gyújtották fel a vár egy részét, vagy ölték meg valamelyik emberüket – de a bástyákon állva megfigyelhette, hogyan zajlik egy ostrom, milyen stratégiai húzásokat tesz az ellenfél.

Ma azt mondanánk, hogy az intenzív tanulás során tizenegy éves korára már majdnem elérte a későbbi harmadik gimnázium szintjét. Jól tudott latinul is, ámde a földrajzban, történelemben nem annyira jeleskedett. („Néha keményen kellett engem a humán órák tanulására szorítaniok, amelyekkel nem szívesen foglalkoztam” – részlet az Emlékiratokból.) Tegyük hozzá, hogy a kisfiú a számtanért sem lelkesedett.

Tíz évesen tartotta első beszédét a várbeli tiszteknek. Lóhátról, a hallgatóság szintén lovon ült. Ez időben készült róla a második festmény, már a később is felismerhető jellegzetes vonásokkal, teljes alakban, szép ruhákban és kezében buzogánnyal. Abból az időből maradt fenn első levele is, amelyet a fogoly Thökölynek címzett – visszahívja őt Munkácsra…

Azért az az ostrom nem lehetett annyira szigorú, mert tudjuk, hogy három év alatt rég elfogyott volna az élelmiszer a várban, ha az ostromgyűrű folyamatos. Még arról is tudunk, hogy nemegyszer kilovagoltak a várbeliek, köztük a kis Ferenc is! Igaz, egyszer egy erőd mellett elhaladván egy csapat labanc rontott ki az erdőből, hogy elfogják a magyarokat, de sikerült időben egérutat nyerniök.

A levelek is kijutottak. Zrínyi Ilona rendszeresen levelezett a lengyel királyi párral is, akiknek Báthori révén rokonuk is volt, de az asszony szerte a hazába is küldözgette leveleit. Thökölyvel is gyakorta váltottak levelet. De amikor a készletek fogyni kezdtek a várban, Thököly pedig megírta, hogy nemcsak hogy nem jöhet segédcsapatokkal felmenteni Munkácsot, de voltaképpen már nem is szabad ember, Ilona asszony tárgyalni kezdett a vár feladásáról. Végül is 1688. januárjában Ilona asszony feladta a várat. Méghozzá nem is rossz feltételekkel. Először is Ilona elérte, hogy a védők közül senkinek se essen bántódása sem személyében, sem vagyonában. Ő maga a gyerekeivel viszont kénytelen Bécsbe költözni, ott kényszerlakhelyet jelölnek ki számára, a várost pedig nem hagyhatja el. Viszont az elmúlt években tőle elvett birtokokat visszakapja, és azok jövedelméből és más neki járó összegekből tisztességesen élhet. Az egyetlen fájó pont az volt, hogy I. Rákóczi Ferenc végakaratára hivatkozva Lipót császár önmagát nevezte ki a két kis Rákóczi-gyerek gyámjának, és elvárta, hogy mindenki, aki Munkácsot védte – tegyen neki hűségesküt a jövőre nézve. Ez vonatkozott az asszonyra és a gyerekekre is.

Ehhez képest persze – hisz egy Habsburg-uralkodóról volt szó! – ugye senki sem csodálkozik, ha közöljük, hogy a császár a legfőbb ígéreteit nem tartotta be. Mert Bécsbe érkezvén elvette az anyától a gyermekeit és azokat máshol neveltette, elzárva a világtól. A vagyonnak is csak egy töredékét szolgáltatták vissza, és már a kis Ferenc is rájött hamarosan, hogy csúnyán elbántak velük a „császáriak”.

Freudi alapon most persze könnyen kijelenthetnénk, hogy a kisfiú szinte organikus Habsburg-ellenessége – hogy ne mondjuk: gyűlölete – innen ered. Hiszen már korán, nagyon korán megtanulhatta, hogy nem szabad hinni az osztráknak, különösen nem a bécsi császárnak és talpnyalóinak.

Bécsben megtudták, hogy a „leltározás” heteiben a császári tábornokok az otthoni birtokokon zsebre tettek rengeteg kincset. Ami pedig a Rákócziaknak járt, azt mélyen igazi értékén felül vették be a leltárba, hogy ily módon hamar és olcsón kifizethessék a magyaroknak azt, ami a megállapodás szerint össz-értékben nekik járt. A Thököly-család összes kincseit és Imre magánvagyonát elkobozták és amit a tábornokok meghagytak, azt a kincstárba vitték. A földbirtokok is az uralkodóra szálltak.

Zrínyi Ilona negyvenöt éves asszony volt, amikor örökre elhagyta nagy dicsősége színhelyét, Munkács várát. Gyermekeivel együtt Bécsbe indult. Később aztán önként vállalta, hogy elhagyja a magyar földet és Törökországban fog élni a férje mellett. De ekkor még Bécs volt az úti cél, ahol a fent említett rossz hírek várták őt. 1688 februárját írták akkor.

Bécsben kiderült, hogy Lipót császár persze nem személyesen akarja a gyámságot gyakorolni a Rákóczi-gyerekek fölött, hanem erre a feladatra kijelölte egyik hűséges hívét és egyben druszáját, gróf Kollonics Lipót bíborost.

Pár szót ejtsünk erről az úrról. A császár nem véletlenül bízta rá a rebellisek, örökös lázadók hírében álló Rákóczi-gyerekeket. Itt még a kislányban, Juliannában sem lehetett bízni, hiszen lám, az anyja is nő volt, mégis hadat viselt Bécs ellen… Tehát mindkettőt elég veszélyesnek tartották az udvarban. Ugyanakkor ha valaki meg tudta őket fékezni, mi több, azzal a reménnyel kecsegtetett, hogy belőlük aulikus, azaz udvar- és császárhű embereket nevel – akkor az Kollonics (Kollonich) bíboros volt.

Ő volt az osztrák birodalom egyik utolsó reneszánsz embere, aki csakugyan mindenhez értett. Jogász, közgazdász, politikus, adminisztrátor, aki úgy is, mint bíboros természetesen abban volt érdekelt, hogy idővel kiirtsák a birodalomban a más vallásokat és csak a katolikusok maradjanak. A magyarok szerint ő mondta azt, hogy országukat előbb rabbá, koldussá, katolikussá és a végén németté akarja tenni – de nincs rá bizonyíték, hogy valaha is mondott-e ilyent. Mindenesetre igen nagyhatású ember volt, ez abból is látható, hogy két dologban hatott a kis Ferencre is. Rákóczi fejedelemként is ragaszkodott két dologhoz, amit Kollonicstól tanult: a közadózáshoz és a katolikus egységhez.

Ferenc éppen tizenkét éves volt, amikor ez a folyamat kezdetét vette. Már a városba való bevonulásuk botrányos jelenetektől volt hangos – először is órákon át várakoztatták őket az érkezésük hírére gondosan becsukott városkapuk előtt, ezalatt a felheccelt tömeg gúnyolta a Rákócziakat. Aztán egy kolostorban szállásolták el őket, de nyomban megjelent Kollonics bíboros, bemutatkozott és közölte, a gyerekeket elviszi a császárhoz, most mindjárt. A katolikus főpap mindjárt egy hazugsággal „nyitott” – ugyanis a gyerekeket nem a császárhoz vitte, hanem Juliannát az Orsolya-rendi apácák kolostorába, Ferencet pedig a saját kastélyába. Vagyis a gyerekeket már az első bécsi órában elválasztották anyjuktól, amiről az egyezségben nem volt szó. A kis Juliannát a bíboros néhány állítólagos szemtanú szerint úgy rugdosta be az ajtón. Ferenc ezt a hintóból volt kénytelen végignézni, képzelhetjük, milyen lelkiállapotban volt.

Villámgyorsan megváltozott körülötte minden. Három nappal később se szó, se beszéd, kocsira pakolták, nevelőitől megfosztották és indultak egy hosszú útra. Csak menet közben tudta meg, hogy Csehországba viszik.

Egy jezsuita rendházban viszont nagy szeretettel fogadták, ünnepséget rendeztek tiszteletére és jó ruhákban járatták. Viszont minden magyar kísérőjét elválasztották tőle, egyedül maradt. Fájt neki az is, hogy „csak gróf úrnak” szólították őt, fejedelmek leszármazottját. A gyerek nemegyszer kijelentette a maga túlérett módján, hogy minek alkalmaznának vele erőszakot (az anyjától és nővérétől való erőszakos elválasztásra gondolt), holott ő nem harcolt a császár ellen és voltaképpen ártatlan.

A kisfiú több más – igaz, grófi – gyerekkel lakott egy szobában, rossz élelmezést és különféle megaláztatásokat kellett elszenvednie. Természetesen csak németül beszéltek hozzá, és neki is azon a nyelven kellett válaszolnia. Ettől függetlenül sohasem tanult meg hibátlanul ezen a nyelven szólni, és később az élet hányattatásainak megfelelően latinul, franciául, lengyelül, olaszul és egy kicsit csehül is megtanult.

Persze ha nem is törődött bele, de saját érdekében alkalmazkodott. Akik akkoriban látták, jelezték, hogy koránál pár évvel idősebbnek látszik, okossága és műveltsége mindenkit meglepett. Tanárai közül néhányan nagyon megszerették és mindenfélére oktatták, a gyerek pedig akár a szivacs szívta magába az anyagot. A helyi kormányzóval vadászni is járhatott, igaz ritkán. Nem tudni, kinek támadt az az ötlete – talán maga a bíboros ismerte ily kevéssé a Rákócziakat? – hogy a gyerekből papot kell nevelni. Egy Rákóczi, a fejedelmek ivadéka – mint pap! Az ötlet eleve hamvába holt. Viszont ott és akkor a csehországi német tartományban, Neuhaus várában azt jelentette, hogy korlátozni igyekeztek a kisfiú természettudományos érdeklődését és inkább a klasszikus irodalom felé terelgették. Mivel sokat kellett beszélnie latinul is, az évek során lassan elfelejtett magyarul írni, később már hibásan beszélte anyanyelvét is.

Mai értelemben véve az iskola, amit ott kijárt, afféle gimnázium volt. Mindig tanulni kellett, az iskolai szünidőkben sem engedték Bécsbe, az anyjához vagy a nővéréhez. Havonta egy levelet írhatott nekik magyarul – ezeken is látszott, hogy mivel senkivel sem beszélhet ezen a nyelven, egyre romlott a tudása. Még nem volt tizenöt éves, amikor a tananyag végére ért és letette vizsgáit is…

1690 őszén, Kollonics bíboros engedélyével és tanácsára Rákóczi beiratkozott a prágai egyetemre. Itt is jezsuiták felügyelete alatt állt, de nem sokat törődtek vele és a gyerek, majd fiatalember ezerféle dologgal foglalkozhatott. Vagyis mindazzal, ami csak érdekelte. Matematikával, geometriával, építészettel, sőt rajzolt és festett is – ezekhez mindig volt tehetsége – és amire a legszívesebben emlékezett vissza: sokszor órákon át… biliárdozott a jezsuita atyákkal (!).

A második évtől kezdve a jezsuita felügyelet kissé lazult, Rákóczi hát fizika előadásokra járt és mindenféle diákcsínyt követett el, ahogyan azt a többi diák is tette. Mint ő maga írta később, természetes ösztöne parancsolta, hogy „fürkéssze a láthatatlant”, vagyis olyasmikkel foglalkozzon, amik csak a tudomány oldaláról közelíthetőek meg. Két apróbb tárgyat nem mert elkérni a papoktól, hát ellopta őket, ezek miatt még késő öregkorában is lelkiismeret-furdalása volt és évtizedekkel később is felemlegette a dolgot az emlékirataiban.

Volt a dologban egy akkor még elő nem bukkanó rossz hatás is. Mivel elég szigorúan és szeretet nélküli légkörben nevelték tizenkét éves korától gyakorlatilag míg felnőtt lett, hajlott a könnyelműségekre és a szórakozások hajszolására. És még mindig nem mondtak le arról sem, hogy papot neveljenek belőle, ami ellen egész természete tiltakozott. A kegyeskedés, az ájtatosság nem az ő szerepe volt az életben. Így aztán nem csoda, hogy amikor már önálló lett, hajlamos volt a könnyelműségekre, talán hogy felejtse a jezsuita kolostorban töltött éveket.

Mivel a második évben már önálló lakása volt a városban, hát – mint egy régi életrajzírója szemérmesen, mégis döbbenten megjegyzi: „tisztaságát elvesztette”. Vagyis tizenhat évesen átesett az első szexuális élményen. Mondhatnánk persze, hogy „elvesztette a szüzességét”, ha ez nem hangzana kissé nevetségesen és egyben álságosan. Azt a bizonyos szerelmi (?) kalandot sokan szintén a jezsuiták lelketlen nevelésére adott csattanós válaszként értékeltek. Lélek nélküli nevelés volt ez, panaszolják utólag. Nem vagyok biztos benne, hogy Ferencünk is így gondolta-e, és hogy valóban volt-e lelkiismeret-furdalása azért, mert lefeküdt egy nővel? Aki éppenséggel lehetett egy prágai prostituált is – semmit sem tudunk az illető nőről.

Ferenc még nem tudta, miért a bíboros nagy buzgósága az ő leendő szerzetesi életéért? Csak később derült ki: egy titkos egyezség szerint ha Julianna nővére apáca, ő pedig szerzetes lesz, akkor az egész (megmaradt) Rákóczi-vagyon a jezsuita rendre száll… Ehhez képest a bíborost alighanem a guta ütötte meg, amikor nemhogy Ferencből nem lett pap, de Julianna is saját utat választott. A fiatal hölgy hamar rájött, csak egyféleképpen menekülhet meg a sanyarú kolostori sorstól: ha férjhez megy. Romantikus körülmények között a kolostorbeli élet ellenére sikerült megismerkednie egy idős gróffal, aki az osztrák seregben valaha altábornagy volt. Gróf Norbert Aspremont-Reckheim Zrínyi Ilona engedélyével váratlanul feleségül vette Rákóczi Juliannát, mire a felbőszült Kollonics – úgy is, mint Lipót császár teljhatalmú megbízottja, államférfi – Juliannát visszavitette a kolostorba, az altábornagyot pedig börtönbe vetette!

Növelte a zűrzavart, hogy míg Kollonics Rómában járt új pápát választani, itthon nem más, mint maga a bécsi püspök adta össze az „ifjú” párt. Így aztán magát a házasságot felbontani nem sikerült, ezért Julianna kolostori tartózkodása is kérdésessé vált. Ha már ez nem ment, hát Kollonics bíboros megakadályozta, hogy a Rákóczi-lány vagyonrészét kiadják az előzőleg már gondosan bekebelezett Rákóczi-birtokokból.

Per indult, ezalatt Zrínyi Ilona feladta a harcot és férje után ment Törökországba. Julianna Ferencért is harcolt e pörben, de Kollonics érsek kettős játékának köszönhetően Ferenc azt hitte, nővére pere az ő vagyona ellen is folyik. Összeveszett Juliannával, magyarázó leveleit sem fogadta el. Közeledett a tizennyolcadik éve és arra koncentrált, hogy valahogyan kiszabaduljon a gyámság alól, erőt és pénzt gyűjtsön, akkor aztán majd megmutatja ő ezeknek a nyavalyás bécsieknek, az egész császári bandának, mire képes egy fejedelmi sarj!

Pedig hát Julianna vette át Zrínyi Ilona szerepét annak távozása után – legalábbis ami a családi ügyeket illeti. Addig ügyeskedett, míg sikerült Lipót császárt Kollonics érsek ellen fordítani és a császár hozzájárult, hogy Ferencet a törvényes idő letelte előtt nagykorúsítsák és így az megszabaduljon a főpap gyámsága alól. Mai szóval nyugodtan mondhatnánk, hogy Ferenc Prágában a bíboros emberei által folyamatos agymosásnak volt kitéve, amit ő maga is bevallott később az emlékirataiban. „Idegen erkölcsöknek” nevezte azokat a szempontokat, amiket lelkébe csepegtettek és amelyek révén röpke néhány év alatt közömbössé vált saját családja iránt. Majdnem ugyanaz volt a sorsa a hazájának is – legalábbis a tudatában. Ferencet teljesen félrenevelték volna, ha nem jön közbe ez a nagykorúsítás.