Nemere István

GRU – AMAN

KATONAI TITKOSSZOLGÁLATOK

TÖRTÉNETE

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2015

ISBN 978-963-387-463-9

TARTALOM

Első rész – A GRU

A szerző előszava

1. A kezdet

2. A halálosztók

3. A háború alatt

4. Sztalin után

5. Különleges alakulatok

6. Így működik a GRU

7. Egy jellegzetes eset

Második rész – Az AMAN

Nagyon rövid előszó

1. Nem lett, mégis van

2. Az első évek

3. Kémek az arab tengerben

4. A hatnapos háborúban

5. Háborúk, háborúk

6. Támad az ellenség

7. Irány Bagdad!

8. Az Aman a jelenben

Első rész – A GRU

A szerző előszava

Immár nem lehet kétséges, hogy volt egyszer egy nagy és hatalmas ország, amely hét évtizeden keresztül rémületben és állandó félelemben tartotta a világot. És az sem kétséges immár, hogy ennek az államnak, amely atomfegyverekkel is rendelkezett – volt a legjobb kémszolgálata. A Szovjetunióról van szó, amely az 1917-es úgynevezett „októberi forradalomtól” vette kezdetét, bár ezt a nevet csak az 1920-as évek elején vette fel – és egészen 1992-ig létezett formálisan. Nem formálisan – az állami apparátus szemléletében, az emberek lelkében, bizonyos nagyhatalmi törekvéseit tekintve – sajnos a mai napig is létezik.

Ennek az országnak nemcsak „civil” titkosszolgálata, a KGB volt a legerősebb a világon (az idézőjelet az indokolja, hogy lényegében ez egy második egyenruhás hadseregként is működött az országban, amelynek több millió katonája, korszerű fegyverei és alakulatai, saját határőrsége, hadiflottája stb. is volt), hanem a katonai kémkedés és elhárítás terén is igen nagy és erős szervezettel rendelkezett. Ez a másik szervezet, a GRU képezi könyvünk első részének tárgyát.

1. A kezdet

Minden szakértő úgy látja, hogy a katonai kémkedés terén a Szovjetunió alig maradt el a fejlettebb országoktól. Már csak azért sem maradhatott le, mert egyfelől állandó fenyegetettségben létezett (legalábbis a vezetés ezt magyarázta be a népnek), másfelől a diktatúrákban általában igen erős szokott lenni a kémszolgálat. Jellemző továbbá ezekre az elnyomó rendszerekre, hogy több párhuzamos kém- és titkosszolgálatot működtetnek egy időben, hogy azok egymást is figyeljék és féken tartsák. A diktátorok ezzel a módszerrel próbálják elérni, hogy egyik szervezet se fordulhasson ellenük.

A szovjet rendszer kezdetéről most nem írunk – manapság, a huszonegyedik század kezdetén elég sok megbízható forrás áll bárki rendelkezésére ahhoz, hogy megtudhassa, igazából mi is zajlott akkoriban. Ma már közismert tény (amit a szovjet rendszerbe kényszerített csatlós országokban és persze magában a Szovjetunióban, vagyis együtt a világ akkori lakosságának mintegy ötöde előtt eltitkoltak), hogy nem az első napoktól, de a szó szoros értelmében vett első óráktól kezdve a kommunisták titkosszolgálata működött és az a legvéresebb megtorlásokat, tömeges kivégzéseket hajtott végre. A CseKa nevű szervezet (Vszerusszkaja Cserezvicsajnaja Komisszija po Borbe sz Kontrrevolucijej i Szabotazsem = Összorosz Különleges Bizottság az Ellenforradalom és Szabotázs Elleni Harchoz) hivatalosan ugyan csak 1917. december 20-án alakult meg. A valóságban már november 7-e óta folyamatosan zajlottak a rendkívül véres tömeges megtorlások. Később a szervezet az NKVD nevet kapta, és ebből lett később az KGB. Végső soron teljesen mindegy, hogy melyik korszakban milyen néven futott a rémisztő szervezet. Közben azért ne higgyük azt, hogy csak az „ellenség” – a régi gazdagok, papok, értelmiségiek, ellenkező munkások, a közösbe bevonulni nem akaró parasztok, katonaszökevények stb. ellen fordult és „harcolt” – hanem mint a forradalmak, úgy a terrorszervezetek is előbb-utóbb egy könyörtelen logika mentén haladva felfalják saját vezetőiket is. Hiszen ha egy vezér már túl sokat tud, túl sok disznóságról szerzett tudomást, a diktátor túl sok piszkos ügyét és módszereit megismerte – eljön az idő, amikor neki is mennie kell. És hogy hová megy…? Hát erről csak annyit: a CseKa-NKVD első húsz évében a húsz kinevezett főnök közül hármat csak simán kirúgtak (és boldogok lehettek, hogy ennyivel megúszták), egy munka közben halt meg (Dzserzsinszkij), hetet felakasztottak vagy agyonlőttek, de úgy, hogy előtte rettenetesen megkínozták őket.

Ha valaki azon csodálkozik, hogy a pártvezetés miképpen tehetett szert olyan nagy hatalomra, annak számára egyszerű magyarázattal szolgálhatunk. A módszert már a régi rómaiak adták meg, sajátos receptjük így hangzott: „Oszd meg és uralkodj”. Lenin volt ennek is a nagymestere, aminthogy a későbbi koncentrációs haláltáborok több tízezres hálózatának alapjait is ő vetette meg. A népet előbb meg kell félemlíteni – erre szolgáltak a véres események és az erőszakszervezetek, amelyek az élet minden területét ellenőrizték egész az 1990-es évekig, sőt utána is – majd amikor már retteg, körbe kell zárni ezer különféle zárral. A parasztoknak meg kell tiltani, hogy valaha is elhagyhassák a falujukat, vidéküket. Utazni csak személyi igazolvánnyal, úgynevezett belső útlevéllel lehetett – tehát a parasztoknak nem adnak igazolványt, ergo nem mehetnek sehová. Minderre a párt ügyel fel, de egymással párhuzamos struktúrákat is létrehoznak, ezek mind-mind bürokratikus ellenőrző szervek. Ezek figyelik a népet és egymást. Bárki bárkit feljelenthet náluk, és annak következményei vannak akkor is, ha a jelentés (mondjuk: névtelen) tartalma nem is volt igaz. A rendszer arra is kiterjed, hogy egész népeket, több millió embert hurcoljanak el marhavagonokban néhány hét vagy hónap alatt a nagy ország egy távoli pontjára, ahol sokkal rosszabbak az éghajlati viszonyok. Mindenki retteg és mindenkiben besúgót lát, tehát már nemhogy a rendszer ellen szervezkedni, de egyáltalán annak hibáiról szót ejteni sem merészel. Ekkor aztán eljutnak oda, hogy százhatvan-kétszáz millió ember él elzárva nemcsak a külvilágtól, de saját hazája másik tájaitól is. Senki sem tudja, mi történik az országban vagy a világban. Csak annyit tudhat erről, amennyit mondanak neki. Értelemszerűen minden az államot vezető kommunista párt (tisztán logikailag véve: az emberiség ellenségei) kezében van, és mindenről az nyilatkozik, az mond véleményt, enged vagy szorít a gyeplőn.

Ilyen körülmények között szinte természetes, hogy a hadsereg is egyike az állam erős oszlopainak. Ha pedig van hadsereg, akkor kell lennie egyrészt katonai kémkedésnek is, másrészt elhárításnak. Vagyis az egyik szervezet kifelé tekint a seregből, és más országok katonai erejét, hadseregeit, annak tagjait, fegyvereit, technikáját, terveit, vezetését stb. kémleli, míg az elhárítás ugyanezt megakadályozza (ha tudja az ellenfelek oldaláról).

Ha egy nagy országban ilyen rémuralmat vezetnek be és mindenkit, aki akár tevőlegesen, akár csak gondolatban vagy származásánál fogva ellensége lehet a rezsimnek, azt rögtön elzárják a többiektől, kényszermunkatáborokban éveken, évtizedeken át dolgoztatják, kínozzák és java részt megsemmisítik – akkor nyilvánvaló, hogy egy idő után ez a rezsim rendkívül stabil lesz. Ha csak külső ellenség katonai erővel nem bomlasztja fel, bizony belülről nem igazán robbantható szét. Minden ellenséges szervezkedést ott belül már csírájában elfojtanak, mert hiszen ahol gyakorlatilag a felnőtt állampolgárok között minden tizedik az állam ügynöke, kéme, besúgója – vagy fél attól, hogy rosszul jár, ha nem jelenti be, ami a tudomására jutott – ott bizony nincs tere a konspirációnak, a rezsim elleni fegyveres avagy bármilyen másféle ellenállás szervezésének.

Nos, ahol a hadseregnek ilyen kulcspozíciója, kivételezett helyzete van – mint volt a Szovjetunióban a Vörös Hadseregnek annak egész létezése során –, ott nagyon is meg kell erősíteni azt a sereget. Hiszen azon áll vagy bukik a rendszer, akkor is, ha az előrelátó pártvezetés létrehozott egy másik, „belső” hadsereget is. Ezt a Belügyminisztérium vezette, és ennek is párhuzamosan megvoltak a maga milliós hadosztályai, ezredei, saját határőrséggel, légierővel, tankokkal, még tengeri flottával is rendelkezett.

Arról is megemlékezünk majd, hogy a katonai kémkedés fő szervezete, a GRU gyakorlatilag egész létezése alatt nagy harcot volt kénytelen vívni a KGB-vel – mivel ez utóbbi a legszívesebben beolvasztotta volna a saját struktúrájába. De mivel a párhuzamosság elve itt is létezett és kötelezett, hát ennek hála maradtak a katonai kémek a KGB mindent felölelő rendszerén kívül. Ami ugyanakkor nem jelenti azt, hogy a GRU bármiben is jobb, erkölcsösebb, okosabb vagy elnézőbb lett volna a hírhedett kémszervezetnél.

A Szovjetunióban három fő intézmény alá rendeltek mindent. Az első a párt, a második a titkosszolgálat és a harmadik a hadsereg volt. Ezek csak a párt szűk vezetésétől függtek, az összes többi pedig semmilyen módon nem vehette fel a versenyt ezekkel. Minderről, ami igazán fontos volt az állam szempontjából, a párt döntött és elsősorban e két szervezet segítségével valósította meg döntéseit.

Az első kettő folyamatosan uralta az államot – a harmadik viszont nem. A hadsereg egyetlen feladata az volt (békeidőben), hogy nagyon erős legyen. Nem véletlenül irányítottak minden harmadik költségvetési rubelt éppen oda. A hadsereg volt az egyetlen tényező, ami miatt a világ félt a Szovjetuniótól, és ez volt az egyetlen ágazat, amelyben a Szovjetunió csakugyan utolérte, sőt bizonyos területeken le is körözte a Nyugatot.

Hogy tehát a sereg biztosította a belső „békés” hátteret ahhoz, hogy a párt a félelmetes terrorszervezet segítségével sakkban tarthassa az ország társadalmát és azt tehessen velük, amit akar. Nagyon hasonló volt az erőszakszervezetek duplázása a hitleri Német Birodalomban, nem is szólva azok roppant hasonló szerepéről.

Egy, a GRU-tól Nyugatra menekült, majd a szervezetről orosz nyelven könyvet írt („GRU”, 1994.) volt szovjet kém, a később aztán nagy hírnévre vergődött Viktor Szuvorov magát a Vörös Hadsereget egy krokodilhoz hasonlítja. Amely köztudottan nem az okosságáról híres. Inkább a vad, félelmetes és ösztönös erejéről, és csak arról. A krokodil agya – írta Szuvorov – a Vörös Hadsereg stábja vagyis vezérkara, a szeme és fülei azonban – a GRU. Vagyis a katonai kémkedés és elhárítás szerve.

A szervezet neve a Glavnoje Razvegyivatyelnoje Upravlenyije szavakat takarja. Amit durván Felderítő Főigazgatóságnak fordíthatunk. Ha még inkább belemegyünk ebbe a hasonlatba, azt is mondhatnánk: a GRU magja volt az a szerv, amely a „szemek” és „fülek” által begyűjtött információkat ott a vezérkarban elemzi, értékeli és abból véleményeket készít a Vezérkar számára. És bár sem a hadsereg, sem annak vezérkara, sem pedig ebből következően a GRU vezetése sem szabadulhatott ki a párt ellenőrzése alól (minden fontosabb posztra csak párttagok kerülhettek, akiknek pártvonalon is jelenteniök kellett, ha valami meglepő, vagy inkább gyanús dologról hallottak, vagy ilyennel találkoztak), azért az elmondható, hogy olyan szoros ellenőrzéstől nem kellett tartania. Amíg nem cselekedett a rendszer és/vagy a Párt ellen, addig a saját berkeiben elég nagy mozgástere volt. Azt csinált a katonai kémkedés terén, amit akart – különösen békeidőben. Akkor ugyanis az állam érdekei nem kizárólag arra irányultak, hogy egy háborús helyzetben legyőzzék az ellenséget. A pártnak és a KGB-nek mindig sokkal több energiáját vette el, hogy képzeletbeli (bár nagyon is valóságos) kezét a Szovjet Alattvaló torkán tartsa és azt folyamatosan szorítsa, nehogy az a szerencsétlen kiszabaduljon a szorításból és visszanyerje szabadságát. Mellesleg az a szorítás akkor már éppen ötszáz éve tartott, hiszen aki áttanulmányozza Rettegett Iván életrajzát és uralkodásának körülményeit, az félelmetes analógiákat fedezhet fel Sztalin rémuralmával is…

Mivel a szovjet katonai felderítés története gyakorlatilag azonos a Vörös Hadsereg történetével, előre kell bocsátani: a kettő egymástól függetlenül nem is tanulmányozható.

A közkeletű, felülről sugallt legenda – hogy Lenin hozta létre a Vörös Hadsereget – azonnal elvethető. A legnagyobb szerepe itt is Trockijnak, a később kitagadott gyakorlati embernek volt. Ahogyan az 1917-es szentpétervári megmozdulást előkészítette és mindent megtett annak sikeréért – az mestermunka volt. Utána rábízták a hadsereg, a kommunista „pöröly” létrehozását, és azt is elintézte.

Ahol hadsereg van, ott katonai kémeknek is lenniök kell – ez háromezer éve evidens volt mindig, és az 1910-es évek végén sem lehetett másképpen. Eleinte a kisebb, vidéki vezérkarnál, az egyes seregtörzsek mellett hoztak létre kisebb felderítő alakulatokat. Így egy ideig ahogyan megalakultak a brigádok, hadtestek vagy egész seregek, úgy nőttek velük együtt ezek a még egymástól független kisebb-nagyobb kémszolgálatok. Kezdetben sokszor még nevük sem volt, még később félrevezető, semmitmondó elnevezések alá rejtették őket.

Ez a zavaros korszak körülbelül 1918 júniusáig tartott. Aztán hetek alatt több frontot hoztak létre, ezek stratégiai egységek voltak a különféle irányból támadó ellenségekkel szemben. Ekkor már az összes, azon a fronton állomásozó vezérkarnak megvolt a saját katonai felderítő főnöksége, amely maga alá rendelte a hadosztályok addig odatartozó, „saját” kémszolgálatait is. Hamarosan egészen fejlett infrastruktúrát is kaptak: felderítő repülőgépeket, pár század lovas katonával – akiket egyszerűen beosztottak a felderítőkhöz, és még nem válogattak az emberekben – no és a legfontosabbat: saját ügynököket. Ahogyan az a nagykönyvben meg van írva, az ügynökök nem hordtak egyenruhát, szétszóródtak az ellenséges területen, szabotázsakciókat végeztek, robbantgattak, rémhíreket terjesztettek és figyeltek, füleltek, jelentgettek az összekötőknek, akik aztán a kapott információkat továbbították a központnak.

Az ügynökök elsősorban hithű párttagok voltak, a bolsevik párt régebbi földalatti struktúráját és eszközeit használták fel. Mindez persze magában Oroszországban zajlott, ahol több mint négy éven keresztül roppant megosztott volt a társadalom, sok félrevezetett ember állt a vörösök mellé – azt hitték, a cári uralom végével most végre tényleg eljött a szabadság, egy jobb korszak. Amit a kommunisták ígértek is, de sohasem tartották be. Ám mire az emberek erre rájöttek, már kiépült a rémisztő diktatúra, rájuk csapódott a börtönajtó.

Akkoriban sok ilyen front volt. Keleti, Turkesztáni, Északi, Ukrán, Kaukázusi, Nyugati stb. A felderítő-szolgálatot mindegyikben pontosan ugyanúgy szervezték meg. Hamarosan kialakították ennek párhuzamos al-szervezetét is, a diverzáns szolgálatot. Az arra alkalmas katonák és tisztek egy részét kiképezték arra, mit kell tenni az ellenség hátországában, hogy gyengítsék annak erejét. Ezt „különleges lovasságnak” nevezték – ne feledjük, azokban az időkben még a szovjet hadsereg is gyalogosokból és lovasságból állott, meg volt egy volgai flottillája, semmi egyéb. Ennek a diverzáns osztagnak volt a feladata „nyelvek” fogása, vagy éppenséggel a hőn áhított cél: az ellenséges hadsereg vezérkarának megsemmisítése. A Vörös Hadsereg ekkor jobbára a fehérekkel, vagyis a régi rendszert visszaállítani kívánó cáriakkal, no meg a véres kommunista terrortól félő más oroszokkal harcolt, később pedig intervenciós nyugati és keleti államok hadseregeivel. Ezek végül is gyengébbnek bizonyultak, nem sikerült letörniök a kommunizmust.

Amikor a kommunista állam 1920-ban megtámadta Lengyelországot, már kétezer, lengyel egyenruhába öltöztetett különleges katonája is volt a vezérkarnak, akik természetesen behatoltak az ellenség hátába és ott mérhetetlen károkat okoztak. Attól kezdve a katonai felderítésnek mindig volt több száz vagy ezer idegen egyenruhája minden olyan állam hadseregéből, amellyel valaha a jövőben összekülönbözhetett. Beleértve a mindenkori, éppen aktuális szövetségeseket is…

Talán mondani sem kell, hogy hasonlóan minden más államhoz, a Szovjetunióban is volt a katonai kémszolgálatnak egy nagy belső ellensége: itt a CseKa, vagyis a polgári titkosszolgálat. Mint egy orosz szerző írta a témáról: a „csekisták nem voltak képesek belenyugodni, hogy rajtuk kívül valaki másnak is van hasonló szervezete, ügynökhálózata és különleges alakulatai”– és ez csakugyan így volt. No, azzal a különbséggel, hogy a polgárháborús időszakban a katonai különleges alakulatok a front előtt, ellenséges területen irtották az ellenséget, a CseKa emberei pedig a már meghódított területen ezrével fogták el és végezték ki vagy hurcolták táborokba azokat, akik elégedetlenek voltak a rendszerrel.

1918 nyarán bizony az is megesett, hogy a CseKa emberei az egyik fronton elfogtak egy egész katonai vezérkart – értsük jól: a saját Vörös Hadseregük vezérkaráról van szó! –, és kivégezték annak tagjait mind egy szálig, velük együtt az egész felderítő csoportot, a tiszteket is. Megtehették! Minden ilyen cselekedet nagy port vert volna fel bármilyen másik állam hadseregében – illetve soha meg sem történhetett volna… De itt ezen senki sem csodálkozott. A CseKa egyszerűen azt jelentette a központjának, az pedig az államvezetésnek, hogy a nevezett csoport a fehéreknek dolgozott, elárulta a „dolgozók harcát”, és ennyi elég volt.

Az más kérdés, hogy a szóban forgó fronton a hadsereget ezek után alaposan szétverte az ellenség, és ennek éppen a felderítés hiánya volt az oka. Érthető hát, hogy kezdettől feszült volt a viszony a két kémszervezet között. Trockij a fenti eset után megfenyegette Lenint, és ultimátum elé állította: vagy teljesen független lesz a hadsereg kémszolgálata, vagy az egész Vörös Hadsereget ezután vezesse Dzserzsinszkij elvtárs (a CseKa főnöke…) Lenin hát megtiltotta a CseKának, hogy beleártsa magát a hadsereg ügyeibe. Az erre ígéretet is tett, de a háttérben később is keresztbe tett a katonai felderítésnek.

1918 végén aztán végre Lenin egyetértésével megalakulhatott az össz-orosz, össz-szovjet katonai felderítőszolgálat. Rövidített nevén „Regisztraupr”, ami megint csak egy álca volt. Azt hitték talán, senki sem találja ki, miféle szervezet bújik meg a „Regisztrációs Igazgatóság” név alatt?

Ez az 1918-ban kialakított rendszer kisebb változtatásokkal létezett a Szovjetunió végéig, és jelentéktelen különbségekkel létezik máig. Ebben felépítették a felderítés és elhárítás rendszerét, amely szerint minden katonai vezető szinten kell lennie egy kisebb, majd nagyobb és emelkedve feljebb még nagyobb felderítő „vezérkarnak”, alárendelt ügynökökkel, katonákkal, szakértőkkel. Végső soron akkor a szárazföldi seregben és a flottánál hoztak létre ilyen hálózatot, amelynek egyetlen központ irányítása alatt kellett működnie. Kitűzték a célok között azt is, hogy az információszerzés mindig fontosabb kell legyen, mint a diverzió, bár minden nagyobb katonai egységnél létre kell hozni „különleges alakulatokat” (szpecnaz). Ez utóbbiakról később még külön is szólunk.

Lenin sokáig húzódozott attól, hogy átadja ezt a hatalmi eszközt Trockijnak. Félt tőle, hiszen Trockij okosabb és ügyesebb volt nála, a hadseregben nagyon népszerű lett, és veszélyeztette Lenin hatalmi pozícióját. Végül mégis kénytelen volt megengedni, hogy legyen erős és főleg egységes katonai kémszolgálat, de ezt úgy ellensúlyozta, hogy első főnökének saját bizalmi emberét, addig a CseKa egyik vezetőjét, Simon Ivanovics Aralov elvtársat nevezte ki az élére. Mellesleg Aralov továbbra is a CseKa (a későbbi KGB) vezérkarában foglalt helyet.

Ahogyan az lenni szokott minden új szervezettel – a „Regisztraupr” is villámgyorsan nőni, dagadni kezdett. Létszáma felduzzadt, és mivel ezzel is jelezni akarta a katonai és párt-vezetésnek saját fontosságát, hát egyre több pénzt követelt. Ez megint csak nem jellemző a szovjet intézményekre, hanem ez az egész világon így működött és működik ma is. A frissen keletkezett szervezet vezetése önnön fontossága, sőt nélkülözhetetlensége tudatában nem átall képzelt veszélyeket kreálni, csak hogy jelezze a felsőbbségnek: nélküle ezeket a veszélyeket nem tudná legyőzni. Mindenáron azt sugallja felfelé, hogy csak rajta múlhat az ellenség megállítása, csak ő képes megelőzni a fenyegető veszedelmet. Amely veszedelem – ismerjük el, a kémszolgálatok esetében ez gyakori – nem is létezik, csak felfújják a dolgot.