Nemere István

Kossuth Lajos magánélete

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2015

ISBN 978-963-387-465-3

TARTALOM

1. Jön egy ember

2. A politikus első lépései

3. Szerelem és harc

4. Forradalom és élet

5. Török földön és Amerikában

6. Minden másképpen van

7. Itália, Itália!

8. Változnak az idők

9. Újabb remények

10. Szorosabb magányban

11. A remete

1.
Jön egy ember

A Kossuthok a tatárjárás idején szerezték nemesi rangjukat. IV. Béla király az akkortájt legkisebb és rossz termőföldű megyében, a távoli Túrócban adott nekik birtokot. A Kossuthfalva nevű település adta később a család nevét is. Igaz, mai számítások szerint az a birtok alig százhúsz hektárt tett ki, és mindössze hét-nyolc jobbágycsalád élt rajta.

A későbbi századokban is nyüzsögtek a Kossuthok és más királyoktól is kaptak – ha nem is birtokot, de újabb nemesi előneveket, címeket. A nevet mellesleg a szláv nyelvekből eredeztetik, és bizony a „kos” ott is kost jelentett. Vagy bakot, kecskebakot, hím állatot.

Azt kell mondanunk, hogy sok nemesi családhoz képest a Kossuthok soha nem törtek fel. Nemhogy az országban, de még a jelentéktelen kis Túróc megyében sem vitték semmire. Igazából még megyei tisztségeket sem szereztek századokon keresztül. Ráadásul a birtokaik sem gyarapodtak, sőt…

De mert sok fiú született a családban, hát azoknak menniök kellett. A kicsiny birtok egy idő után már nem volt tovább osztható, hiszen hogyan tartott volna el annyi embert? A Kossuth-fiak hát a szomszédos megyékbe szóródtak szét és általában katonák, jogászok lettek. Ne feledjük, nemesember akkoriban csak a legritkább esetben – értsd: a legnagyobb nyomor kényszerű szorításában – tanult valamilyen kézműves szakmát, ment el mesterembernek. Akadtak papok és jegyzők, szolgabírók, vagyis a közigazgatásban dolgozók. Voltak olyan Kossuthok is, akik birtokukat veszítve igazából inkább a jobbágyokhoz hasonlóan éltek, igen nagy szegénységben. Jobbára evangélikusok és katolikusok voltak.

Kossuth László, a később születendő Lajos apja is jogász volt. Az 1790-es években közelről látta a francia forradalom hatásait az osztrák birodalomban, amelynek akkor Magyarország – akkor már századok óta nem önálló intézményként – is tagja volt. Ám a Martinovics-összeesküvés résztvevőinek tragikus sorsát látva elment a kedve a fővárostól és úgy vélte, az efféle elvekkel rokonszenvezőknek jobb, ha vidéken húzzák meg magukat. Egy arisztokrata uradalmának jogi ügyeit vállalta és Monokon telepedett le. Harmincnégy évesen itt vette feleségül a huszonnégy éves Weber Karolinát. Aki bizony csak egy postamester lánya volt. Sötét haj, kék szem, kedves mosoly – ez jellemezte Karolinát mindenekfelett.

Az egyik legnagyobb magyar, Kossuth Lajos anyja szász származású volt – amint ez Magyarországon szinte mindenkivel megesett, ő sem származott tiszta magyar vérvonalból.

Nem Lajos volt az első gyermek. Előbb egy lány született, aki azonban hamar meghalt. Lajos másodiknak látta meg a napvilágot 1802 szeptember 19-én.

Az első hónapjairól semmit sem jegyeztek fel, nyilván azért, mert nem történt vele semmi. Akkoriban – és még sokáig – már az is nagy dolognak számított, ha egy gyermek bajtalan megérte az első évét. Nagyon sokan meghaltak, gyakorta mintegy „magukkal rántva” anyjukat is. Napirenden volt a gyermekhalál, a szülés pedig igen kockázatos vállalkozás volt akkor, amikor minden negyedik-ötödik nő belehalt.

Apja közben továbbáll, nincs maradása. Nem képes másokat kiszolgálni, igazságérzete mindig felülkerekedik benne. Ha pedig valaki lépése nem tetszik neki, vagy pláne azt igazságtalannak tartja, hát elképesztően goromba tud lenni. Ügyvédeskedik, városról városra vándorol, a perekben néha erőteljesen letámadja ellenfeleit, amitől nem éppen a legjobb híre lesz a környéken – akkor éppen Sárospatak tájékán. A kis Lajos hat éves, amikor a család – már elég sok gyerekkel – Sátoraljaújhelyre költözik. Végre javul valamit anyagi helyzetük, László örököl és mind több az ügyfél az irodájában.

Lajos itt járt elemi iskolába. Aztán beadták a piaristákhoz. Bár maguk protestánsok voltak, ennek semmi jelentősége, vélték. A lényeg, hogy az elsőszülöttnek számító kisfiú a lehető legjobb nevelést kapja. Otthon meg zsoltárokat énekelnek és a Bibliát forgatják a hétvégén. Lajos a középiskolában szinte mindig osztályelső volt, mert szeretett tanulni. Végtelen vágy égett benne, hogy megismerje a világot. És akkor mi más módja lett volna erre, mint a tanulás, nem volt olyan tananyag, legyen az matematika, történelem, irodalom, földrajz vagy bármi, amiben ne tanulta volna meg mindazt, amit csak eléje tártak, ami a fejébe szivárgott. Természettudományos műveltségét is itt alapozta meg, a latin és görög szerzők szeretete számára természetes volt. Aminthogy az is, hogy nyelveket tanuljon és tudjon. Szerencsére kivételes nyelvérzéke volt, hát ez sem okozott nehézséget.

Fuvolázott, zeneelméletet is tanult. Franciául egy franciától, németül apjától tanult. Persze hamarosan kiderült, hogy azért nem az a kifejezett társasági lény ő. Magának való volt, jobban szeretett tanulni és olvasni, mintsem szórakozni járni. Amolyan otthonülő típus volt már tizenéves kamaszként is. Ami egyelőre senkit sem aggasztott, éppen ellenkezőleg. Szülei büszkék voltak rá, hogy ilyen okos fiuk van. Már amikor a számos kisebb gyerek mellett egyáltalán volt idejük bármi másra is.

Amikor Lajos a gimnáziumba járt, Európán nagy változások szele, és nagy háborúk söpörtek végig. A napoleoni korszak még a mindennapok valósága volt. És mire a gyerekből fiatal felnőtt lett, a jobbágyság is mozgolódni kezdett. Az urak rettegtek, hogy a francia forradalom eszméi beszivárognak a parasztság köreibe is. Közben bárki bármibe is kezdett Magyarországon, azt megtorpedózta az osztrák uralkodóház. Nem csak politikai ügyekre kell itt gondolni, sőt elsősorban nem. Ha valaki bármiféle nagyobb ipart akart telepíteni az országra, azt Bécsben ellenezték, meghiúsították. A császári udvar számára ugyanis Magyarország csak kétféleképpen létezett: mint emberanyag a hadsereghez, és mint nyersanyaglelőhely az osztrák iparnak. Élelmiszertermelő hely, amely voltaképpen nem más, mint Bécs gyarmata. Ezt a fiatalember is látta és később ez indokolta nagy harcát a magyar iparért. A többiekkel együtt ő is utálta, a bor, a gyapjú, a gabona és minden más árát Bécsben állapítják meg, nem ott, ahol azt termelik.

Aztán jön az anyagi csőd. Az osztrák pénzreform és néhány sikertelen üzleti vállalkozás során Kossuth László ötvenévesen majdnem minden vagyonát elveszíti. Már beteges is, amikor kiderül, hogy egy félig hitelbe vett kicsiny házon és egy szőlőn kívül a családnak hirtelen semmije sem maradt. Már nem tud újrakezdeni semmit, a csald léte is veszélybe került.

Márpedig Lajost éppen akkor íratták be az eperjesi iskolába. Itt folytathatja gimnáziumi tanulmányait – de csak akkor, ha szülei kifizetik a tandíjat. Otthon mindenki belátja: az egyedüli menekvést Lajos tehetsége hozhatja meg. De még eltelik pár év, míg a gyerek kiúszik a szélesebb vizekre – addig miből fognak élni? Néhány tehetős arisztokrata ügyfél viszont, akik pereit László papa megnyerte, hajlandó anyagi áldozata, protekcióra. Így aztán 1816 szeptemberében Lajos Eperjes városában folytathatja tanulmányait.

Lajos meg is hálálta a beléje fektetett bizalmat. Az első évtől kezdve itt is remek tanuló. Szónoki képességeinek kibontakozása itt indul – a retorika egyik kedvenc tantárgya, több nyelven tanul nagyhatású beszédeket mondani, ami később az egyik erőssége lesz. Persze még nem tudta, hogy ezt elsősorban a politikában fogja kamatoztatni – apja nyomait követve ügyvéd, mégpedig nagyon híres és sikeres ügyvéd akar lenni. Mivel az evangélikus gimnáziumban minden latinul történik, a városban pedig magyarok alig laknak, mindenki németül és szlovákul beszél – hát a latin és a német attól kezdve már anyanyelvi szinten megy Kossuthnak. Persze a magyar diákok tüntetően magyarul beszélnek, magyar irodalmat olvasnak, és nem akarják tudomásul venni, hogy az ország kétharmad részében nem is magyarok élnek. Igazából tisztán magyarul csak a falusi jobbágyság, vagyis a parasztok beszélnek, a polgárok, a kézművesek nagyobb része német vagy szláv vagy más idegen eredetű. Aminthogy hiszen Weber Karolina, Kossuth anyja sem magyar származású volt… Meg kell tanulnia tisztelnie a másságot, mások más vallását, nyelvét, származását, gondolatait, terveit. Nem könnyű lecke ez a leendő ügyvédnek, még nehezebb a leendő államférfinak.

1819 június elején, a tanév végén kapta kézhez az akadémiainak is nevezett oklevelét. A fiú még nem volt tizenhét éves, de tanulmányai javán már túljutott. Persze, ez még messze nem minden.

Hogyan nézett ki ekkor?

Van róla egy leírás, amely tizenhat éves korában ábrázolja. Eszerint nem volt nagyon magas ember – annak ellenére, hogy a későbbiek folytán a legtöbb képi ábrázoláson igyekeztek őt a valóságosnál sudárabbnak, magasabbnak feltűntetni. A szemtanúk középmagas, merész tekintetű, rokonszenves embernek írták le – ismétlem akkor, amikor még senki sem tudhatta, mi és ki lesz belőle. Nincs hát utólagos, mondhatni visszamenőleges hízelgés, torzítás, „nyalás”.

Kossuth Lajos tizenhat-tizenhét évesen világosbarna hajú fiatalember volt, ovális fejjel és sötétkék szemmel. Az orra majdnem olyan egyenes, mint amit klasszikus görög orrnak szoktak nevezni. A homloka magas, a szája érzéki, ajka nem éppen keskeny. Mindent összevetve, a tizenkilencedik század elején ez egy csinos fiatalember arca, gazdáját első pillantásra bárki megkedvelheti. Nincs benne semmi visszataszító. Ha pedig kinyitja a száját, bármelyik általa ismert nyelven szólal is meg, öblös hangja és ügyes szónoki tehetsége révén is csak híveket szerezhet magának.

Igazi és jó ügyvéd lesz, hitték sokan.

Egyetemek akkor nem nagyon akadtak, illetve csak néhány volt. Anyagi okokból nem választhatott másikat, mint ami a legközelebb volt. Vissza hát Sárosba, most Patakra, van ott egy református főiskola, amely végső soron egyetemi szintű képzést ad. Lajos akkor már tudta, hogy jogász lesz belőle.

Otthon meg sorban nőnek a „kisleányok”: a kis Karolina, Emília, Lujza, aztán jön az ötödik gyerek is, pénz hát nem nagyon akad. Lajos felfogja, hogy az apja csak a taníttatását tudja állni, azt is nehezen. Vagyona nem lesz, talán soha. De azt is megértheti, hogy ő a jövő záloga ennek a családnak. Ha apjával bármi történik – de ha nem, ha csak simán megöregszik, akkor is – neki kell majd őket eltartania. Az iskolában néhány súrlódástól eltekintve végig osztályelső ismét, és a tanárai büszkén mutogatják az odalátogató idegeneknek, avagy iskolai főhatóságok képviselőinek: „Kossuth Lajos a legjobb tanítványunk, többet tud a jogból akár latinul, akár magyarul, mint bárki más a királyi ítélőtáblánál”.

És tényleg így volt.

Akkoriban egy ilyen intenzív főiskolai képzés után – már persze ha valaki kellő előképzettséggel jött be a kapun – akár egy év múlva is leteheti vizsgáit, ha elég tehetséges és mindent megtanult. Mondani sem kell, hogy Lajosunk ezt meg is tette. 1820 nyarát írták, amikor megkapta a főiskolai bizonyítványt. Elvileg máris mehetett volna ügyvédnek, de akkor (és ma is) ezt a szakmát előbb megfelelő szakemberek mellett gyakorolni kell pár évig („ügyvédbojtár” – de sokszor olvashatunk róluk Jókainél, Mikszáthnál!), mielőtt valaki már igazi ügyvédként vállalhat munkát. A csizmadiainast sem ültetik rögtön a kaptafa mellé, hogy csináljon csizmát. Sok műhelyt kell addig kitakarítania, sok fogást ellesnie, sok apró és nagyobb dolgot megtanulnia…

Lajos egy évig apja irodájában bojtárkodott, aztán Eperjesre szegődött egy kis bírói gyakorlatot szerezni. Ott jobb társaságban sokszor vadászgatott, ami egyik szenvedélye lett. Erre csak azt mondhatjuk: senki sem tökéletes…

Már megint kibukott belőle a magának való ember. Hiába hívták társaságba, ő inkább otthon ült, vagy tanult, vagy verseket írogatott, sőt egyszer egy színdarabbal is megpróbálkozott. Ráadásul rászokott a dohányzásra, akkoriban inkább pipált, ami ilyen fiatal embernél azért meglehetősen komikus látvány lehetett.

A nők kezdetben – úgy tűnt – nem nagyon érdeklik. Kerülte a társaságukat. Ami ingerelte az eperjesi társaságot, mert hiszen úgy a magyarok, mint a németek és szlovákok között sok szép nő volt. Akik kivétel nélkül szép férfinak tartották a fiatal jogászt. Aki még mindig alig húsz éves volt, és már milyen okos, milyen udvarias, és milyen… tartózkodó! Mindez érthetően izgatta a hölgyeket, különösen a fiatal lányokat és főleg a lányos anyákat. Bár ha utána érdeklődtek Lajos anyagi viszonyainak, hamar elszállt a lelkesedésük. Ők tehetős vagy egyenesen dúsgazdag férfira vadásztak – e tekintetben Lajos még a mezei nyúlnál is alábbvaló volt a szemükben.

Végre egy híres ottani jogász vette őt maga mellé, előkészítheti a peres ügyeket, ott ült a tárgyalásokon az ügyvéd mellett, kívülről-belülről megismeri a bíróság és az ügyvédi szakma minden titkát. Ráadásul rendes fizetést is kap végre, amiből ugyan haza még nem sokat adhat, viszont az ő megélhetését már nem kell az otthoniaknak pénzelniök. Ez nagy könnyebbség lehet László úrnak, az apának és az egész családnak.

Pestre került és ott azonnal jól érezte magát. Pedig hát mondjuk meg őszintén – Pest akkoriban bizony még egy nyomorult kisváros volt. Semmi jelentős beruházás, kevés lakosság, annak is nagyobb része német eredetű. Pesten és Budán – ezek a folyó két partján különálló városok, jogilag semmi közük egymáshoz, híd sem köti össze a partokat, az emberek kishajókkal, kompokat utánzó dereglyékkel járnak át – alig több mint hatvanezer lakosa van együtt véve. Pest akkora, mint most a Belváros – mert akkor az és csak annyi volt Pest. Budát meg németesen Ofennek hívták és ott főleg a Várnegyed volt lakott. Régi várfalak vették körül a keskeny és szűk utcákat, iszonyúan büdös volt, mert a szemetet nem szállították el. Ha esett az eső, a víz megállt a pocsolyákban, amiben szúnyogok tenyésztek. Nyáron mindent elleptek a légyfelhők, vízvezeték nem volt, az emberek a házakhoz pénzért kihordott Duna-vizet itták. Arattak is bőven a betegségek.

De azért város volt ez, temérdek jogi ügylettel, ahol az a pár ügyvéd akkor még remekül megélhetett. No és a város jelentéktelensége csak látszólagos volt, mert kereskedelmileg nagy középpontnak számított, a legtöbb áru itt cserélt gazdát. Amit észak, kelet és dél megtermelt, azt ide hozták fel, innen vette át a Nyugat, vagyis az osztrák kereskedő és vitte tovább Ausztria vagy éppenséggel Nyugat-Európa felé. Amit meg ő hozott onnan, azt is itt adhatta el. Nem volt hát elveszett hely ez a Pest.

Közigazgatásilag ugyan a magyar fővárosnak számított akkor is, de ez csak fikció volt. Az utasítások Bécsben születtek, a budai helytartó meg azt és csak azt tette, amit Bécsből parancsoltak. A magyar (nemesi) országgyűlést a törvények ellenére Bécs nem hívatta össze, nehogy a magyar urak holmi igaz, jogi fejtegetéssel valamiféle jogokat követeljenek maguknak, új törvényeket, netán valamiféle reformot…? Bécs irtózott a reformoktól. Talán azért, mert joggal tartott attól: egy ilyen öreg és divatjamúlt épületben nem lehet hozzányúlni egyik falhoz sem, hisz akkor az egész építmény összedől. És csakugyan így volt. Később össze is omlott. Kétszer. Először egy bizonyos Kossuth Lajos ténykedései nyomán 1849 táján, másodszor az első világháború után – akkor már véglegesen. Így is sokkal tovább létezett, mint kellett volna.

A földbirtokosok hiába termeltek sok gabonát és bármi más terméket, a Magyarországról Ausztriába kivitt áruk után nagy vámot kellett fizetni – mintha egy idegen országba vinnék! De az ott termelt ipari árukat szinte vám nélkül hozhatták be – mert akkor meg azzal érveltek Bécsben, hogy ez „egy Birodalom”. A kettős mérce lehetetlenné tette, hogy a magyaroknál saját ipar fejlődjön ki, ugyanakkor nem engedte azt sem, hogy a mezőgazdasági termékek kivitelével jelentősebb vagyonok, pénzkészletek nőjenek fel az országon belül. Jól kitalálták ezt Bécsben! A gabonát, húst stb. meg nem lehetett máshová vinni, mert csak ott volt rá kereslet, ott lehetett eladni. Eladni – rosszul, olcsón, nagy vámokat fizetve.

Lajos végül is – sok politikai tüntetésen való részvétel, ágálás, politizálás ellenére is – kitűnően tette le az ügyvédi vizsgát. Igazából csak most mondhatta el magáról, hogy munkára kész jogvégzett ember, aki szinte bármilyen feladatot képes elvállalni a Birodalom bármelyik részében és azt a kellő eredménnyel el is végezheti.

Aztán rá kellett jönnie, hogy Pesten mégsem maradhat. Még nincs praxisa, nincsenek ügyfelei, tehát nincs miből élnie. Mivel nem előkelő családból származik, soha nem fogják előléptetni, kinevezni bárminek, nem lesz az igazi előkelő családok ügyvédje, azok pert nem bíznak rá. Az otthonról érkező levelek is sokasodnak, és mindegyik valami bajról szól. Ezért aztán Lajos hamarosan úgy döntött: vidékre költözik. Ott talán nagyobb anyagi megbecsülésben lesz része…?

Az olvasó már nyilván furcsállja, hogy szerelmi és/vagy szexuális ügyekről eddig nem esett szó, holott hősünk immár felnőttkorba lépett. De azt kell mondanunk, hogy erről a témáról – számítógépes nyelven szólva – „nincsen adat”. Már csak azért sem, mert abban a korban az ilyesmiről az emberek ritkán írtak egymásnak, naplójegyzetekbe is szerfölött ritkán írta be valaki, hogy elmúlt éjjel milyen szexuális élményben volt része. Ez messze nem volt annyira része a közszférának, mint manapság.

A szerelem nem annyira – ha legális volt! – de a szex annál inkább tabunak számított, erről nem beszéltek. Bizony ilyenkor nagy bajban vagyunk. A tizenkilencedik század első felében gyakorlatilag senkiről sem tudjuk, miféle élményei voltak ezen a téren. Egyetlen ismert, sőt történelmi személyiségünk sem hagyott maga után ilyen „nyomokat”.

Amellett az általános szemérem és takarási kedv mellett még ott bujkál egy, ma szinte hihetetlennek tetsző lehetőség is – hogy Kossuthnak addig egyáltalán nem volt nemi élete!

És mielőtt csodálkozunk, vegyük figyelembe: az 1820-as években az emberek, különösen a férfiak később értek, mint ma. Nem volt általános, sőt szinte beteges kivételnek számított, ha egy középiskolás fiú már nemi életet élt. Úgy vélték, erre elég később keríteni sort, és a többség tartotta is magát ehhez. Nem beszélünk persze a falun élő parasztokról – lényegében akkor még jogfosztott jobbágyokról – akik sokkal szabadosabb életet folytattak.

A nemesurakat számos dolog kötötte. Nem viselkedhettek akárhogyan, nem nézték jó szemmel, ha valamelyikük prostituáltakkal mutatkozott. Persze néhányan mégis megtették. Sokat számított az emberek hírneve, és bizony az efféle kilengések azt erősen rombolhatták. És azt se felejtsük el: amit elnéztek egy éhenkórász művésznek, egy festőnek vagy színésznek (ez utóbbi emberfajtát úgynevezett tisztességes házba be sem engedték!), azt nem tehette meg egy pályakezdő jogász. Hiszen ha híre terjed dorbézoló, erkölcstelen életmódjának, akkor a jobb körök egyszerűen hátat fordítanak neki és még annyi esélye sem lesz munkára, amennyi esetleg enélkül lett volna.

Tehát nem találhatjuk szokatlannak, ha kimondjuk: a húsz-huszonkét éves Kossuth Lajos minden valószínűség szerint még szűz volt.

Azt sem feledhetjük, hogy akkoriban a fiatal férfiak csak huszonnégy évesen nyerték el a nagykorúságot. Ez meglehetősen abszurd helyzeteket produkált sokszor, mint éppen Lajos esetében is. Hiszen már felnőtt diplomás ember volt, jogász – de még nem volt nagykorú…! Ezért ügyvédi irodát sem nyithatott. Hogy is ne, egy kiskorú…? Kénytelen volt névleg az apjával társulni és annak „keze alatt dolgozni”. Amikor aztán 1825-re a király hosszú szünet után összehívta a magyar országgyűlést, Kossuth kezdettől azért harcolt, hogy Zemplén megye reformpárti követeket küldjön az országgyűlésbe. Lajos maga természetesen a mindenkori haladást jelentő liberális pártban szerepelt és ott is maradt élete végéig. A „liberális” jelzőt a magyar nyelv akkori szokásai szerint „szabadelvűnek” nevezték. Nos, a szabadelvűek remélik, kiharcolhatják majd a nagyobb engedményeket – mindenkinek. A nemesurak is remélnek, a polgárok is, a jobbágyok meg főképpen. Lajosunk ekkor jegyezte el magát a liberalizmussal és igen nagy agitációt fejtett ki a megyében azért, hogy akiket az országgyűlésbe küldenek, azok még véletlenül se tartozzanak a retrográd, hátrahúzó erőkhöz.

Persze Zemplén megyében akkor még nem a fiatal és szinte ismeretlen jogászt jelölték országgyűlési képviselőnek. De azért nem volt elégedetlen. De Lajos politizálás közben sem feledkezhet meg arról, hogy pénzt kell keresnie. Élnie kell és segíteni a családot, amely annyi éven őt segítette. Apja nem is tagadta, hogy ezt afféle beruházásnak tekintette. Előbb adott, és nem is keveset – most adjon a fia.

Lajosnak ez ellen semmi kifogása nem volt. 1826-ban elérte a nagykorúságot és önálló irodát nyitott. Aztán mint megyei földbirtokos (apja a kis szőlő egy részét ráíratta) jogosult lett arra, hogy részt vegyen a megye ügyeinek intézésben. Beférkőzött a jobb társaságokba is. Német nyelvű színdarabokat fordított magyarra – némelyiket be is mutatták – és erőteljesen kardoskodott amellett, hogy az országban a hivatalos latin nyelv helyett vezessék be a magyart. Mint a liberális ifjak egyik vezetője, külföldről becsempészett nyugati irodalmat olvasott és arra olykor hivatkozott is. Ezzel megsértette a kötelező törvényeket – ő, a jogász… Jó szónok volta hamar megmutatkozott. Ügyfele persze eleinte kevés volt, de azért csörgedezett némi pénz. Részt vett különféle megyei bizottságok munkájában, eljutott több száz településre és szembesült a hihetetlen nyomorral, amelyben a parasztok, a jobbágyok éltek. Ez csak megerősítette őt liberális voltában. Még nem tudta, hogy az ország más vidékein ugyanilyen gondolatok foglalkoztatják Wesselényit, Deákot, Kölcseyt, akik mind-mind párttársai lesznek a jövőben.

Aztán jött az 1830-as francia „kis forradalom” és Európa-szerte ismét terjedtek a nagy és nemes eszmék. Kossuth lángoló szavakkal buzdította az urakat, hogy tegyék ugyanazt, amit Párizs népe. Némi protekcióval aztán a Szapáry grófok családi ügyvédi állását is megkapja. Kísértetiesen ismétlődik ekkor az apja esete – Kossuth László sem volt hajlandó elvtelenül kiszolgálni egy arisztokrata családot, különösen nem akkor, ha azok számos vagyontalan kisnemes és jobbágy ellen pereskedtek. Most itt Lajos is ugyanabba a csapádba kerül.

De… és ekkor végre felcsillan egy szerelem is!

Azt beszélték akkoriban Zemplénben, hogy a Szapáry család fiatal és okos ügyvédje elcsavarta a fiatal gróf feleségének, Etelkának a fejét. A gróf barátságával tüntette ki Lajost, állítólag egy lázító hangulatú könyvet is írtak együtt (amiért hatósági nyomozás is indult a gróf ellen). Lajosunk ekkor nem éppen az erkölcsös viselkedés szobra lehetett. A grófi férj sokat tartózkodott külföldön, ő meg közben elkezdett udvarolni, sőt – ahogyan ezt akkoriban jelentőségteljesen mondogatták – „megismerte” a grófnőt. Minden okunk megvan feltételezni, hogy ezt a szót annak eredeti, bibliai jelentésében használták a pletykálkodók akik elég sokat tudhattak a Szapáry-család belső ügyeiről.

Mindenesetre sokan készpénznek veszik, hogy itt házasságtörésre került a sor. A forrásaink elég finoman „szenvedélyes természetűnek” nevezik a fiatalasszonyt. Amit persze kevésbé diplomatikus nyelvre lefordítva úgy is magyarázhatunk, hogy egy fehérmájú, nimfomán nőszemély volt. Persze az is lehet, hogy teljesen normális szexuális igényei voltak, amit a távollévő férj már csak eme távolság okán sem tudott kielégíteni.

Lajos azonban jóval közelebb volt… És mind közelebb lett!

Andrássy Károly felesége, Szapáry Etelka egyedül élt birtokán. És olyan magányos volt… Lajosunk nagy empatikus képességéről adott tanúbizonyságot, amikor egyre gyakrabban bukkant fel a birtokon és igyekezett elűzni az asszony homlokáról a magány felhőit… Kilovagoltak együtt, kártyáztak, zenéltek, sétáltak a kastélyt övező parkban. Aztán a szolgák hamarosan eleresztették a pletykát, hogy az ügyvéd úr mostanában már csak késő este, majd éjszaka hagyja el a kastélyt. De megesett, hogy hajnalig maradt és lassan mindenki tudta, hogy itt bizony miről is van szó.

Huszonnyolc, huszonkilenc éves korára tehát már biztosan megismerte a szexet is. Lehet persze, sőt valószínű, hogy korábban is. De akkoriban egy nemesember, ha adott magára, nem tarthatott fenn szexuális kapcsolatot egy hasonló társadalmi állású hölggyel. Vagy ha mégis megtörtént ilyesmi, el kellett vennie feleségül. A fiatal nemesurak hát legtöbbször vagy a prostikhoz folyamodtak, vagy színésznő szeretőt tartottak. Olykor egy-egy korosabb özvegyasszony avatta be őket a szex rejtelmeibe. A leggyakoribb pedig az volt, hogy a fiatalurak a családi szolgálólányokat ejtették teherbe. Vagy falusi nyaralásaik közben néhány vérmesebb parasztlánytól tudták meg, mit és hogyan kell csinálni…

Nem tudjuk pontosan, Lajosunknak milyen szexuális előképzettsége volt, mire Etelkáig eljutott. Gyanítjuk, hogy elég… kevés. Talán csak futó kalandjai lehettek társadalmilag nála alacsonyabb állású nőkkel. Amely kapcsolatokat már csak ezért is titkolni kellett, illett.

A történelmi összefonódások érdeke példáját láthatjuk itt. 1830-ban még senki sem sejtette, miféle szövevényes dolog lesz mindebből évtizedek múlva. Andrássy Károly gróf, a megcsalt férj ugyanis az apja az akkor még gyermek Andrássy Gyulának, aki ekkor kedveli meg Kossuthot, felnőttként aztán párthíve lesz, 1849 után halálra ítélik távollétében, majd visszatér, miniszter lesz és… Ferenc József feleségének, Sissinek a szeretője!

De most még ott tartunk, hogy Lajos a szeretője a leendő miniszter anyjának. A gyerek erről persze mit sem tudott. Tudta viszont a férj…! De sohasem szólt egy rossz szót, ő továbbra is nagyra becsülte Kossuthot.

Nem úgy a Szapáry-család, amely aztán addig lázított, próbálta meglékelni ezt a szerelmet, míg sikerült is nekik. Etelka szakított Lajossal, sőt az ügyvéd úr esküdt ellensége lett és ott ártott neki, ahol csak tudott. Lehet, erre ért haza a férj és ezért állt ki minden alkalommal Lajos védelmében?

Már csak azért is nőnek az ellentétek Kossuth és a maradi nemesurak között, mert hiszen Lajos a sátoraljaújhelyi kaszinó titkára. A „kaszinó” az 1830-as években a nemzeti ellenállás fészke minden városban, itt gyülekeznek azok a fiatal urak, akik a magyar nyelvet akarják hivatalossá tenni, akik szembehelyezkednek az osztrák császári ház abszolutisztikus uralmával. Itt szidják nyíltan a császárt és a fafejű maradi arisztokratákat, akik Bécs fenekét nyalják.

Hogy egy pillanatra a magánéletet összekapcsolhassuk a politikával, el kell mondani: Kossuth tekintélye egyre nőtt ezekben az években. Már az egész megye ismerte a nevét, tudták, hogy „szélsőséges” – vagy ahogyan akkor mondták: „radikális” – hazafi, aki magyarságát mindenek fölé helyezi. Közben viszont művelte magát, rengeteget olvasott és lazább lett az emberi kapcsolatokban is. Ahogyan közeledett a harminchoz, úgy tudott mindinkább bánni az emberekkel. Ha szükség volt rá, nagyon szeretetreméltónak tudott mutatkozni – vagy az is volt, éppenséggel? – de keménykedett is. Ha egy jogi ügyben arra volt szükség, bizony felvette a lelki páncélt és előre gázolt. Át mindenen és mindenkin.

Ugyanakkor ne feledjük el: politikai ellenfelei és a vele egyet nem értők is elismerik eszét, ügyességét, szónoki és egyéb képességeit – de tesznek egy érdekes megjegyzést: „karakter nélkül való”. Vagyis jellemtelennek tartották Lajost! Ezen is érdemes elgondolkozni. Mi megszoktuk, hogy a nemzet nagyjairól később csupa pozitív jelzőt tanulunk az iskolában. De vajon létezik-e kizárólag pozitív ember, ha mégoly nagy is valamely területen…?