Nemere István

Különleges alakulatok

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2015

ISBN 978-963-387-468-4

TARTALOM

Az előzmények

1.Kik és hogyan lehetnek kommandósok?

2. Amerika félelmetes erői

3. A szpecnaz

4. A brit különlegesek: a SAS

5. Sivatagi harcosok

6. A németek

7. A franciák

8. A hollandok

9. Az ausztrálok

10. Fegyverek

Utószó helyett

Az előzmények

Az előzmények alatt most a történelmi hátteret értjük. Vagyis hogy a különleges, az elit alakulatok, a kommandósok léteztek-e a múltban is, vagy mindez a huszadik-huszonegyedik század találmánya csupán.

Azt kell mondanunk, hogy egyidősek szinte az emberiséggel, vagyis az emberi érdekcsoportok összeütközésének eszközeiként használták őket már a legősibb időkben is. A háborúskodások vagy a veszélyhelyzetek szülték őket. Sőt, a békében történő hadicselekmények javarésze is számlájukra írható. Ilyen-olyan különleges „alakulattal” – általában csak néhány emberrel – találkozhatunk a Bibliában is. Már Mózes is kémeket küldött a vándorló zsidók elé, hogy kutassák a terepet, és hírt hozzanak az esetleges ellenségről.

„Mózes tehát előreküldte az Úr parancsára ezeket a megbízható embereket… hogy Kánaán földjéről híreket szerezzenek.” (Számok Könyve, 13.) Megnézték erődítményeit, lakóit, azok szokásait, és nyilván – ha kellett, és nem volt más kiút – ezek az ókori „hírszerzők” harcba is bocsátkoztak az ellenséggel.

Ebben már csak azért is biztosak lehetünk, mert hiszen a szentnek tartott könyvet olvasva találkozunk olyan speciális feladatra kiválasztott és kiképzett férfiakról, akik az ellenség egy-egy csoportját, vagy vezető személyiségét likvidálták. A szó eredeti értelmében – emlékezzünk csak Sámson és Delila történetére – a filiszteusok másképpen nem győzhették le a félelmetesen erős férfit, kinek ereje a hajában rejlett – hát egy „ügynöknőt”, egy „egyszemélyes kommandócsapatot” küldtek ellene, aki a bizalmába férkőzött, leküzdötte a célpontot, haját levágta, és ezzel az erőtlen férfit kiszolgáltatta ellenségeinek.

Minden bizonnyal azonban az első ismert, történelmileg csakugyan hitelesnek tekinthető különleges alakulat… a trójai faló belsejében rejtőzött! A ravasz Odüsszeusz ötlete olyan eredeti volt, hogy még ma is megirigyelhetjük (tudomásunk szerint a második világháborúban ilyen-olyan formában több harcoló fél is alkalmazott ilyen trükköt). Mint ismeretes, sokévi ostrom után a görögök már-már elvonultak az ázsiai Trója falai alól, ám Odüsszeusz ötlete nyomán egy „áldozati állatot” építettek fából. Ez elég nagy volt ahhoz, hogy körülbelül tíz férfi a maga fegyvereivel elférjen benne. Éjszaka vonultak bele, hajnalban aztán a trójaiak elmentek, hajóra szállva elvonultak. A faló ott maradt a parton, és amikor mindehhez egy kis ügyes „suttogó propaganda” is társult, a trójaiak engedtek a csábításnak, és a falovat bevontatták várukba, hogy az isten, kinek építették – őket védelmezze ezután. Éjjel aztán a sötétség leple alatt az addig némán és mozdulatlanul várakozó görögök kijöttek a lóba épített nyíláson, csöndben legyilkolták a kapuőrséget, fényjeleket adtak a közelben várakozó rohamcsapatnak, majd kaput nyitottak bajtársaiknak. A várat még azon az éjszakán elfoglalták. (Érdekességként megemlíthetjük a klasszikus történelemmel nem foglalkozó olvasóinknak, hogy a Trójából elmenekült pár száz ember három kontinensen tett vándorlása után alapította Rómát és annak későbbi nagy birodalmát.)

Nos, Odüsszeusz nyilván tudta, kiket válasszon. Ma is ez a legnagyobb feladat: jól kell kiválasztani az embereket egy adott feladatra. Mert még ha ki is képeztek is száz kommandóst, az száz különböző ember. Van köztük, aki gyorsan reagál, van, aki lassabban, van, aki mérlegel, és van, aki vakmerő, nem számol a kockázattal. Ha egy pillanatra Odüsszeusz helyébe képzeljük magunkat, bizony neki olyan „kommandósokat” kellett választania a faló-akcióhoz, akik keveset beszélnek, képesek sokáig mozdulatlanul feküdni, türelmesen várakozni. Bőrtömlőket is kellett adnia, hogy a harcosok abba vizeljenek, hisz legkevesebb huszonnégy órán át tartózkodtak a falóban. Fegyvereiket rongyokba bugyolálták, nehogy egymáshoz, vagy páncéljukhoz ütődve fölösleges zajt csapjanak. Alhattak is, de nem volt szabad horkolniuk – szóval, ezer dologra kellett ügyelni már ott és akkor is.

Igazából egy különleges alakulatot alkottak az argonauták is. Megkapták a feladatot, a földrajzi célt, és összeállt a válogatott társaság. No persze egy mai kiképző, egy elit csapat parancsnoka nem így állítaná össze a legénységet – az argonauták túlságosan is sokfélék voltak, mindannyian máshonnan jöttek és más múlttal, neveltetéssel rendelkeztek. De valahol ebben is ott lapult már a kommandó: bátor férfiak csapata elindult egy teljesen ismeretlen vidékre, hogy ott megszerezzen valamit, ha kell, az ellenség legyőzése – és ha kell, saját élete – árán is. Az aranygyapjú erre érdemes és értelmes célnak látszott.

Még az ókorban maradva, voltaképpen Thészeusz is „egyszemélyes kommandó” volt, aki Ariadne királylány – mondhatnánk ma: logisztikai – támogatásával Kréta szigetén megtalálta és likvidálta az ellenséget, a labirintusban rejtőző Minotauruszt, a félig embert, félig bikát, és győzelmet aratott minden szempontból.

Sokan hajlamosak összetéveszteni az egykori elit alakulatokat a mai kommandósokkal. A dolgok csak részben fedik vagy fedhették egymást. Mert való igaz, a maga módján Nagy Sándor ókori lovascsapatai, akikre a fiatal világhódító és birodalomépítő király a különösen nehéz feladatokat bízta – már valami olyasmi volt, ami a reguláris csapatok keretein belül tevékenykedő elit alakulat. Aztán ott voltak a perzsa királyok „Könyörtelenjei”, persze ezek is lovasok, akik közé csak eleve nagyon kegyetlen természetű, soha semmilyen téren nem könyörületes vad katonákat vettek be. Az újabb korokban Napóleon félelmetes gárdája érdemelte ki ezt a hírnevet, bár mai értelemben vett kommandós feladatokra nem vetették be őket.

Valamilyen értelemben a tizenkilencedik század második felében már-már feltűntek a későbbi kommandócsapatok előőrsei. Ilyen volt a „marsalai ezer”, vagyis Garibaldi Itáliát egyesítő mozgalmának ezer vörösingese, akik Szicíliában szálltak partra, és győzelmet is arattak. Különleges küldetésre induló alakulat volt az is, amely vereség esetén nem számíthatott támogatásra sehonnan. Ezért értékelendő a bátorságuk.

Tudjuk, hogy még korábban, az amerikai földrészen az oda behatoló angol és francia gyarmatosítók, majd a különféle oldalakra állt indiánok, és végül a függetlenségükért küzdő amerikai telepesek is létrehoztak különleges alakulatokat. A favágókból lett „rangerek” kihasználták azt a tényt, hogy jól ismerték a sűrű erdőségeket, a hegyeket és völgyeket. No persze, ilyen értelemben és céllal minden egyes harci ösvényre lépő indián csapat is „különleges alakulatnak” számított a szó eredeti értelmében.

Már a napóleoni időkben kezdett kialakulni az a szemlélet, hogy elit alakulaton olyan csapatot értettek, amelynek tagjai képesek az anya-hadsereg és a hátország nélkül is folytatni a harcot. Az angolok spanyolországi harcaikban olyan félig-meddig rátermett civilekből szervezett segédcsapatokat hoztak létre, amelynek kitartó lövészei nem is csatlakoztak a sereghez, vagy annak táborhelyein csak ritkán bukkantak fel. Attól mintegy függetlenül működtek, és csak ellátásért, lőszerért, tartalék lovakért vagy… parancsokért jöttek néha, azonfelül pedig maguk választották ki célpontjaikat, szervezték támadásaikat az angolok ellenségei ellen, és alaposan kihasználták a helyi lakosság támogatását is.

Ezzel persze új típusú hadviselés is kialakult. Általában elmondható, hogy abban a században már aztán az összes nagyobb európai hadseregben létrehoztak olyan alakulatokat, amelyek kissé különböztek a régiektől, és nem az volt a hadvezetés célja, hogy ezeket az esetleges csatatereken a többiekkel együtt vessék be (Napóleon korábban a Régi Gárdával még ezt tette). Ezek jól kiképzett, drága felszereléssel rendelkező, értékes harcosok voltak, egyetlen épeszű tábornok sem látta volna értelmét, hogy könnyen feláldozza őket. Mindinkább szükség lett olyan emberekre, akik a helyszínen döntenek, az ottani körülmények ismeretében cselekszenek, nem pedig csak távolról érkező parancsokat teljesítenek. Ez már előrevetítette azt, hogy a huszadik században aztán azokból lettek a kommandós katonák, és még inkább a parancsnokaik, akik függetlenül tudtak döntéseket hozni. Méghozzá remélhetőleg jó döntéseket. Már a tizenkilencedikben kezdődött, és később a huszadik században aztán folytatódott az a módszer, hogy a különleges alakulatokat beküldték az ellenséges vonalak mögé, hogy ott elvágják a hadianyag-utánpótlási vonalakat, és totális káoszt, rémületet keltsenek.

Az első világháború során (1914-1918) már csírájában alkalmazták is az elit alakulatot, de ez még nem volt az igazi. A kiválasztott, és a többinél sokkal többre képes katonáknak extra élelmiszeradagot, jobb fegyvereket, minden téren jobb ellátást biztosítottak, és ami érdekes: ezek általában nem újoncok voltak. Éppen ellenkezőleg, az előző háborúk, leginkább a század elején Afrika déli részén lezajlott búr háborúk veteránjai, akik már szagoltak puskaport, és mindenféle helyzetben feltalálták magukat. Ennek megfelelően jobb zsoldot kaptak, és főleg a váratlan rajtaütésekre képezték ki őket. Őket nem arra használták, hogy lövészárkokat rohamozzanak meg, hanem hogy keltsenek zavart az ellenség soraiban akár mesterlövészeikkel (ezek csak a tisztekre vadásztak, és ha sikerrel jártak, a parancsnok nélkül maradt ellenséges katonákat könnyűszerrel elfogták, vagy leküzdötték a „rendes” brit katonák is).

A második világháború (1939-1945) egyértelműen már a különleges alakulatok felvirágzását, elterjedését hozta magával. És ami még fontosabb: először csak a náci Németország hadvezetése, de igen hamar a szövetséges katonai vezetés is belátta fontosságukat, és a kommandócsapatok rendkívüli módon elszaporodtak. Már kezdett mindennapossá válni, hogy az ellenfelek a másik harcoló ország nyelvét beszélő, annak egyenruhájába öltözött elit katonákat vetettek be különleges célok elérése, különösen védett objektumok meghódítása érdekében. Így aztán a szárazon, vízen és levegőből váratlanul érkező deszantalakulatok, különleges csapatok, kommandósok ebben a több kontinensre kiterjedő harcban szinte mindennapossá lettek. Hovatovább már nem is számított különlegesnek, hogy kommandósok érkeznek ejtőernyőkön vagy vitorlázó repülőgépeken, normális vagy miniatűr méretű tengeralattjárókon, hajókon, bárkákon, sőt akár… kajakokon is.

Máig emlegetett kommandós tett volt a saját ex-bajtársai által fogságba vetett Mussolini kiszabadítása a német Skorzeny alakulata által, vagy a Krétán landoló német vitorlázó repülők akciója; a másik oldalon a normandiai partraszállást előkészítő szövetséges kommandós támadásokat kell említeni. Ezekről bővebben olvashatnak a második világháború történetével foglalkozó szakmunkákban.

Ahogyan valaha a reguláris csapatok ellen küzdöttek a kommandósok, úgy a későbbi évtizedekben más ellenfelek bukkantak fel. A kommunizmus világszerte terjeszkedett az 1945 utáni években, főleg az úgynevezett „harmadik”, vagy „fejlődő” világban. Afrikában, Ázsiában, és a latin-amerikai kontinensen a szovjet és kínai kommunista államok pénzzel és fegyverrel bőségesen ellátott partizáncsapatokat hoztak létre, ezekből nemegyszer valóságos hadseregek lettek, amelyek vagy a már meglévő szabad kormányok megdöntéséért küzdöttek, vagy az eleve „vörös” államok terjeszkedéséért harcoltak. Ellenük kellett bevetniük a brit, a francia, a portugál és az amerikai hadseregeket. Mindinkább szükségessé vált, hogy a seregek egy tekintélyes részét – már-már csaknem a létszám 5-10 százalékát! – kommandóssá vagy más, különleges rendeltetésű elit alakulattá tegyék.

Mára viszont az alakulatok új ellenséget kaptak, és nemcsak 2001 után, hanem már évtizedekkel korábban is. De különösen az 1990-es évektől kezdve látható egyre inkább, hogy a kommandósoknak a nemzetközi terrorizmus ellen kell felvenniük a harcot. Ez a terrorizmus nagyon sokféle formában jelenik meg – ennek megfelelően, és éppen ezért a különleges alakulatoknak is sokféle módon kell reagálniuk. Sokféléknek kell lenniük, a sokoldalúságnak pedig ára van.

Nos, a mai különleges alakulatokról szól ez a könyv.