Nemere István

Lágyan ringass el

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2015

ISBN 978-963-387-471-4

TARTALOM

1. Az út végén, elején

2. Találkozás

3. Ketten a homályban

4. Nehéz közeledés

5. A rémület órái

6. Nagy változások

7. Küzdelmek

8. Ránk borul az „Ég”

1. Az út végén, elején

„Hát ez nagyon hosszú volt”, mondta magának hangosan, amikor leszállt a vonatról.

Lényegében egész nap utazott. Hajnalban kelt, taxi vitte ki a vasútállomásra. Nem tartotta érdemesnek kocsival jönni ilyen messzire. Az a bérelt lakás hirtelen a múltba süllyedt, pedig továbbra is része volt a jelennek. Az életének. A nagyvárossal együtt, amelyet igazából utált, ugyanakkor nem tudta volna elképzelni, hogy másutt éljen.

A délelőtt folyamán megállás nélkül robogott vele a vonat. Az asszony olvasott és a tájat nézte. Aztán étkezőkocsi, ebéd, majd kiszállás. Mert itt, a hegyvidéken már nem járnak efféle expresszvonatok. A sínek kanyargósak, a vonatok sebessége megszelídül, minden lelassul. És ezt ő is érezte, amikor a következő kis vonatra szállt át. Itt már családias volt a légkör, az utasok egy része ismerte egymást. Néhányan furcsa pillantásokat vetettek rá. Látszott, nagyvárosi nő – az öltözete, a mozdulatai is elárulták. A sminkelt arca, a luxusdaraboknak tűnő bőröndjei, a finom retikülje.

Az előkelőnek tetsző, de akaratlan elhúzódása. Nem akarta, mégis odébb ült tőlük, mint aki nem bírja elviselni a szagukat, a hangjukat, a közvetlenségüket. Pedig nem volt szaguk, a ruhájuk is teljesen normálisnak tűnt. A közvetlenségük pedig igen természetes volt, úgy is viselték és biztosan eszükbe sem jutott, hogy van nekik ilyesmi egyáltalán. Ezek a hegyvidékiek egyszerűen ilyenek voltak, nem másfélék.

Altina egy idő után felengedett. Megjavult a kedve is. Főleg azért, mert a vonat elindult és hamarosan a hegyek között kanyargott. A délutáni nap remekül sütött, egyetlen apró felhő sem ült az égen. Valahol a távolban néhány nagytestű madár szállt, először azt hitte, a szeme káprázott, de nem, a fekete pontok lassan köröztek-lebegtek a magasban. Majd fordult a vonat, elvándoroltak az ablakon beeső fények. Az emberek kicserélődtek. A kis állomásokon lassított a szerelvény, néhányan leszálltak, mások feljöttek, de a célhoz közeledve már inkább csak kifelé igyekeztek. Altina egyre jobban érezte magát. Reggel még a gyomrában, a mellén ült az a tompa nyomás. Az előző napok nagyon megviselték. Csak most kezdte érezni, milyen rettenetes volt azt túlélni. Henry… Hát igen. Henry volt, de már nincs. Valahol egy másik nő karjaiban tehát. Micsoda ostobaság – bosszankodott – mi az, hogy a másik nő „karjaiban”? Az ő életük is úgy telik, mint másoké. Nem heverésznek folyton az ágyban, a szeretkezést is meg lehet unni. Reggel elmennek dolgozni, délután találkoznak, hamarosan bérelnek egy közös lakást, vagy már meg is tették…? Amikor Henry arca felmerült előtte, utálta magát. Mi ez a nyavalygás…? De hát most még jól is esett sajnálni magát. Hogy ő milyen szerencsétlen, mióta elhagyta az embere! A férfi, aki nem is volt akárki.

A vonat zökkent, váltókon haladt át. Már azt hitte, ez Lattra, ahová igyekszik. De a fehér táblán egy másik falu neve jelent meg.

Már majdnem egyedül maradt a vagonban. Tanácstalanul állt, nézte az elmaradó házakat. Mély völgyre látott, a vasút a hegygerincen kanyargott. A távolban kékesen mosódtak el a messzi hegyek. A közeliek viszont zöldek voltak. Ez nyár – jutott eszébe – ilyenkor mennek az emberek szabadságra. Bár nem akarta, mégis eljött most. Gyászos ez a nyár, közel tíz évi házasság után. Még csak beadták a válópert, az ügyvéd azt mondta, a tárgyalás egy hónap múlva várható. Ennyi időre van szüksége, éppen ennyire, tudta jól Altina. Hogy magához térjen, hogy összeszedje a gondolatait. De legfőképpen ahhoz, hogy megszokja az új helyzetet. Nem bírt volna most a városban maradni. Különösen nem abban a negyedben, ahol együtt éltek a belváros és a külváros határán, ahol sokan ismerték őket. Henry orvos, mindenre tellett. Mégis, csak most tervezték, hogy vesznek egy kertes házat. Hát ez egyelőre kútba esett. Pedig.. .Nem kell lemondani semmiről. Ezt az ügyvéd is hangsúlyozta, jelezve: a férje hajlandó testvériesen megosztozni a közös vagyonon. „Mellesleg nem is tehet mást”, tette hozzá. Különös volt arra gondolni, hogy Henryt hamarosan már csak úgy emlegetheti, mint a „volt férjet”. Vagy ahogy néhány cinikus nőismerőse szokta mondani: „az exem”, az ex-férje… El sem tudta képzelni, hogy hamarosan ő is csak egy könnyed mosollyal emlékezzen erre a tíz évre, ami Henryhez kapcsolódott.

De most megint elterelődött a figyelme. Az emlékek legyenek csak emlékek, súgta az ösztöne – a jelen a fontos. Most éppen kibontakozott előtte, akár egy festmény. A nagy széles völgyből, valamivel magasabban nyílott egy másik, kisebb, keskenyebb. A sínek engedelmesen követték, belekanyarodtak, a partok közelebb ugrottak, meredek sziklák között muflonok legeltek, a közelgő zajra ügyet sem vetettek. Megszokhatták már, ahogyan vas csikordul vason, kerék fordul a sínen. De ez is csak egy pillanat volt, majd újabb látvány tárult Altina szeme elé. Most megint olyan érzése volt, hogy festményt lát. Gyönyörű, mélyzöld háttér előtt néhány fehér ház barna tetővel, itt-ott egy kis piros folt, mintha a mester az ecset hegyével tett volna oda pár pontocskát, impressziót, jelezve inkább az ablakokban virító vörös, cserepes virágot… Vagy nem is az volt? Csak ruhák száradtak egy távoli kertben, innen nézve éppen az ablakok vonalában? Mire szeme kibogozta volna a látottakat, fák kerültek az ablak elé, lassulva siettek hátra. Érezte, hogy csökken a sebesség. Amikor megfordult, egy falat látott, meglepően közel volt. Valamilyen vasúti épület lehetett, kicsit kopott, és mielőtt eltávolodtak volna tőle a sínek, hirtelen véget ért.

Ez már az állomás volt. Altina felmarkolta a két bőröndöt. Jobb lett volna vállszíjas táskákat hoznia, már tudta. Most csak retiküljét tudta az egyik vállára akasztani, két keze súlyt cipelt az ajtó felé. Fellélegzett – egy táblát látott az ablakon át, nagy betűkkel hirdette: LATTRA.

Megérkezett.

„Hát ez nagyon hosszú volt…” A csaknem egész napos út minden fáradtsága testébe nyilallt, amikor felkapta a két bőröndöt. Előbb letette őket az ajtó mellé. „Nyugalom – mondta magának – harmincöt év még nem a világ. Nem vagyok még öreg. Egy ereje teljében lévő asszony vagyok, és manapság a harmincöt semmit sem jelent, még nem. Az nem kor. Még a negyven sem, talán…” De ebben már nem volt olyan biztos.

A vonat már állt, hát Altina leszaladt a meredek vaslépcsőn, előbb az egyik, aztán a másik bőröndöt vette le. Körülnézett.

Lattra vasútállomása első pillanatra semmit sem mondott, maga a ház nem szólt hozzá. Viszont annál többet beszélt a táj. A vonat mögött meredeken szökött fel a sötét hegyoldal, itt volt, szinte az egyetlen sínpár mögött. A vágány innenső oldalán egy rövid és keskeny épület, egyetlen szobányi, széles. Ez volt a vasútállomás. Fehérre festett fakerítés tette valahogy vidámabbá a látványt, és itt-ott nagy kőedényekben különféle, jobbára vörös és sárga virágok pompáztak. Altina úgy hitte, még nem látott ilyeneket.

Nem volt nagyon meleg – azért ez a falu mégis magasabban volt. Vagy ezer méterrel a tengerszínt fölött – emlékezett Altina az idegenforgalmi prospektusra. Ott találkozott először a falu nevével, azelőtt fogalma sem volt róla, hogy egyáltalán létezik ilyen. Sőt, a falusi turizmussal sem ismerkedett meg annak előtte. Ma ez is megváltozik, hiszen lefoglalták a szállását. Pár hétig itt fog lakni.

Ketten szálltak le rajta kívül. Alig maradt valaki a vonaton, amely zajosan továbbindult. A hegyek között már talán csak vagy két állomása van, ott aztán véget ér a kis szárnyvonal. Altina lassan ment az épület felé. Mire odaért, odakünn elhaltak a zajok – arra a két emberre várt egy kocsi, felbődült a motor és elment. Az asszony megtorpant, kinézett a ház elé. Sehol senki. Mozgást hallott viszont odabent. A bőröndöket otthagyta, bár félt, hogy ellopják őket. sarokról még visszanézett. De ki vinné el, miért, és hová? Itt csak Lattra van, és a lattraiak. Akikről még semmit sem tudott.

Egy nő dolgozott az állomáson, alighanem egyedül. Rámosolygott Altinára:

– Jó napot, asszonyom. Most érkezett – ez nem kérdés volt, állítás. Hiszen látta az imént leszállni.

– Jó napot, igen. A falu messze van? Tudja, van két bőröndöm. És nem a legkönnyebbek.

– Hosszú időre jött – állapította meg amaz. Jó negyvenes volt, piros arccal. Kék vasutas formaruhájában érett, elnagyolt szilvának látszott. Altina persze ilyent sohasem mondott volna ki, ahhoz túl jól nevelt volt.

– A falu ötszáz méterre van. A csomagjait majd Pat leviszi – kiment a házból, de nem a sínek, hanem az út felé. Átlépdelt a kopott, töredezett aszfalton és megállt a meredély szélén. Altina is odament. Lélegzetelállító volt a látvány. A völgy itt kiszélesedett, és vagy harminc-negyven kis ház állt a mélyben. Mintha gyerekjátékok lennének. A házak csak két-háromszáz méterre lehettek tőle, de az odavezető út bizonyosan kanyargós, hosszabb. A környéken mindent eltakartak a lombok. Zöld tengerben kis sziget a fehér falakkal, piros és barna tetőkkel. Az utat is ellepte a fák zöldje. Egyszerre volt meleg és hűvös, pedig a levegő nem mozdult. Altina szeme a völgyre nyílott. Gyönyörű volt itt minden. Ez volt az a perc, amikor érezte: jól döntött. Nem a tengerpartra kell mennie annak, aki pihenni akar. Aki eldöntötte, hogy most végiggondolja eddigi életét és stratégiát választ az új életéhez. Aki ráadásul némi munkát is hozott magával… Csak állt és itta a tájat, az meg belefolyt a lelkébe, az agyába. Hirtelen része lett neki is. Mintha az ereiben folyna ez a lomb-zöld, ez a tető-barna, ez az ég-halványkék.

– Paaat…! – kiáltotta a vasutas-nő meglepő hangerővel. Aztán füleltek. A völgy fölött egy madár körözött, látta most Altina. Lentről kis idő múlva furcsa elnyújtott kiáltás jött, vékony volt és kitartó:

– Itt vagyok!

– Gyere feeeel…! – nyújtotta a szót a vasutas-nő, majd rámosolygott Altinára: – Viszontlátásra, asszonyom.

– Viszlát – rebegte Altina meglepetten. A hírközlésnek ez a módja meglepte. No persze, odalent kevés házban lehet telefon. Vagy a vasúti vonalat nem is használhatják magáncélokra? Vagy az csak a szomszédos megállóhelyekkel kapcsolja össze a lattrai állomást?

De elege volt önnön kérdéseiből. Semminek sem volt most jelentősége. Késő délután volt, és amint ott állt és lélegzett, furcsa dolgot tapasztalt. A szájában, az orrában… Minek van ilyen illata? Íze? Aztán rájött, hogy a levegőnek. Valami csodálatos volt, tiszta és illatos. Ilyent nem érezhetett a nagyvárosban. Jó lenne már elköltözni onnan. De hát a munka is odaköti… Persze, egy kis autóval megoldható az utazás, akár naponta is.

Nem tudta, mennyi idő telt el. Mintha belefagyott volna a látványba, mozdulatlanul állt és nézte a völgyet. Ezer apró részletet fedezett fel a következő negyedórában. Mert talán annyi idő volt ez, vagy több?

Lépteket hallott. Tizenhat éves forma erős fiú jött felfelé az aszfaltúton. Rövidre nyírt haja, szürke trikója és rövid nadrágja volt. Lába szandált tiport, fekete szeme kíváncsian tapadt az idegenre. Messziről látták egymást és nem volt kétséges, ki kicsoda. A fiú is látta a két nehéz bőröndöt. A helyzet világos volt.

– Jó napot, asszonyom. A faluba? Csak ez a kettő van? – és választ sem várt, ujjai máris a fogantyúkra hurkolódtak. Erős volt, eleinte úgy látszott, nem is visz súlyt. Altina követte. Lefelé mentek a műúton. Jobbra néha kilátott a lombok résén, de most csak az eget pillanthatta meg.

– Csak nem turista? – érdeklődött közben a fiú. Vagy a súly vitte őt lefelé gyorsan, vagy maga is sietett, hogy minél előbb letehesse. Ezért mindig Altina előtt ment és nem is nézett hátra.

– De igen. A vendéglátóim neve… – egy pillanatig kutatott emlékezetében, lelki szemeivel maga előtt látta a kéken nyomott papírt, jobb felső sarkában az idegen névvel: – Margill. Stefan Margill és neje.

– Stefan bácsi – bólintott Pat, akiről e néven kívül több nem derült ki. Cipelte, majd útközben kétszer letette a bőröndöket, aztán a lejtős úton beértek a faluba. A házak az úthoz ugrottak, bár így is tisztes távolban maradtak. Néhol nem is volt kerítés, csak a sötétzöld, láthatóan eredeti ősgyepbe ültettek pár virágot, ez jelezte a kerítést. Másutt néhány kúszófenyő lapult, az egyik alól termetes tarka macska fordította fejét lassan az elmenők után.

Altina sehol sem látott embereket, de érezte világosan, hogy itt vannak. A falak mögött, az udvarokon. Biztosan nézték őt. A bőrén érezte siklani a kíváncsi, tapogató szemeket. Valahol egy kutya ugatott, egy másik némán ült egy bejárat előtt és csak szemével kísérte az idegent. Pat határozottan vitte a súlyokat és egyszerre vezette is a nőt. Megállt egy kapu előtt. Alacsony, inkább jelképes kőfal fehérlett. Pat benyitott, a kapun belül tette a bőröndöket, majd felegyenesedett és várakozva, jelentőségteljesen pislantott a nőre. Altina pénzt vett elő, kicsit bizonytalanul. Mennyi jár ötszáz méterért…? De nem kérdezte, és amikor betette a fémpénzeket a fiú kezébe, az arcát figyelte. Megkönnyebbült, mert Pat elégedetten fellélegzett. És máris eltűnt.

A következő negyedóra hamar eltelt. Stefan Margill és felesége igazán kedves, szerény, tiszta embereknek bizonyultak. Valahogy hasonlítottak egymásra, mint a sok éve együtt élő emberpárok szoktak. Mindketten kövérkések, mosolygósak, kistermetűek, szívélyesek. Ha volt is Altinában némi aggodalom a szálláshelyét illetően – és bizony volt – most elröppent. A takaros kis ház túlsó oldalán, a völgyre nyílott a szobája és egy saját kis fürdőszobát is kapott. Apró terasz csatlakozott, a szobából is kimehetett oda. Ideális volt.

Csak éppen sötétedett – de máris jött az asszony, kinek keresztnevére nem derült fény. Egyszerűen Stefan Margill tartozéka volt. Látszott, elfogódott, mert ritkán kaptak vendéget. És akkor sem a híres nagyvárosból egy ilyen fiatal, szemmel láthatóan magabiztos, jól menő hölgyek szoktak idejárni. Most hát megtorpant a küszöbön, ahová illedelmes kopogás után jutott:

– Asszonyom, mit kér vacsorára? Merthogy az is benne van a vendéglátásban.

Altina erről megfeledkezett. Hát persze, napi háromszori étkezés… Amúgy is meglepően olcsó ez a szolgáltatás is, akár a többi. A városban nem ilyen árakhoz szokott. Ezt persze most nem mondta ki. Éppen kirakta a szekrénybe a holmiját, mindkét bőrönd ölét szemérmetlenül feltárva feküdt az ágyon. Altina tanácstalan lett:

– Nem tudom, mit kérjek. Talán azt, amit önök is szoktak vacsorázni.

– Á, mi csak kecskesajtot eszünk szőlővel, kenyérrel, meg olykor egy kis vörösborral…

A szájába összefutott a nyál, élénken bólogatott:

– Tökéletes lesz. Nagyon szeretem a sajtokat.

Margill asszony egy pillanatig tanácstalanul állt, még nem hitt a fülének. De mert Altina már ismét a ruháival foglalkozott, csöndesen kiment. Odakünn biztosan elújságolta a férjének, milyen különös kívánsága van ennek a városi vendégnek.

Alkonyodott. Altina a kis erkélyen ült. Szinte függött a mélység fölött, a meredek parton állt a ház, és a völgy kitárulkozott az asszony előtt. Most messzire látott. A nap már a hegyek mögött járt, a kék ég elszürkült, a fény megritkult. Altina szájában szétömlött a sajt, csodás íze volt. A puha kenyér is remek volt. Néha pedig egy-egy diónyi szőlőszemet is tett mellé, ilyenkor szétfolyt benne az édesség. És a fanyar, de aromás vörösborból is töltött. Hátradőlt és a világ most így, és csak így volt tökéletes.

Ült hát, nézte a tájat, evett, kéjesen élvezte az ízeket és a látványt. Ez a kettő jobb volt mint egy festmény, jobb, mint egy kiállítás vagy egy album. Az a városi világa volt, ám máris távolodott tőle. Ugyanakkor tisztában volt azzal, hogy csak pár hétről van szó, aztán ismét visszamegy a városba és folytatja az eddigi, ottani életét. Vagyis dolgozik a galériában, írja a művészettörténeti cikkeit és olykor levezényel egy-egy aukciót. Megesik, hogy hívják a főiskolára is előadásokat tartani – de még nem olyan öreg és tekintélyes, hogy ez automatikus és főleg gyakori legyen.

Meg kell szoknia az életet Henry nélkül. De most ez nem látszott nehéznek. Tökéletes pillanat volt, eltartott fél óráig vagy talán tovább is – ő mégis pillanatnak nevezte. Az élet hosszához, az egymást kergető, feltorlódó események számához képest ez csak pillanat volt. De néha szükség van rájuk. Megtorpan a rohanásunk, és nem gondolunk semmi másra… Most Altina is így tett. Hamar elhessegette a szakmai dolgokat. Nem gondolt arra, hogy meg kell terveznie egy kiállítást, a művész vagy száz képet akar kiállítani, ezek fotóit elküldte Altinának. De Altina, éppen mert ezzel foglalkozott, nagyon jól tudta, hogy abban a galériában mindössze negyvenöt kép fér el. Egy darabbal sem több. El kell majd döntenie, melyik lesz az a negyvenöt a száztízből, és ami még nehezebb: ha visszamegy a városba, ezt el kell majd fogadtatnia a festővel. Ez látszott a nehezebb feladatnak. No és belekaphatna már abba a tanulmányba, amit a Festészet című szakfolyóiratnak ígért még a múlt hónapban.

De ez is eltávolodott. Nézte a völgyet, élvezte az ízeket és lassan elfoszlott a múlt. Mintha Henry sem lett volna. Csak a felül még zöldes erdőket, a hegyek világos csúcsait látta – és alább a felkúszó, sötét árnyékokat. A faluból csak néhány háztető látszott kétoldalt, a hegyoldal elég meredeken szaladt lefelé, arra már nem voltak házak. Holnap, holnapután és utána mennyit fog itt járni, sétálni! Reggel elindul és délig meg sem áll. Aztán délután ismét, csak másfelé. Más csodaszép látványokért…

Talán így kilúgozza az agyából mindazt, ami történt. És azt is, ami most majd rá vár.

Éjszaka úgy aludt, mint akit leütöttek. Ájult volt ez az álom, olyan gyermeki és pihentető, ehhez hasonlóra nem is emlékezett. Ha volt is valaha, nagyon régen lehetett. A gyermekkorában. Amikor felébredt végre, csak sejtjeiben érezte, hogy késő van. A nap besütött az ablakon, és jó volt ott feküdni a hátán.

Aztán lusta mozdulattal vette kezébe az órát. Majdnem kilenc volt már…! Úgy ugrott fel, mint aki valamiről lemaradt. Rohant a fürdőszobába, aztán felkapott magára valamit és lassan kinyitotta az ajtót… A kis folyosón senki sem volt. Az idegen ház idegen illatokat árasztott, de volt benne valami otthonos is: a konyha felől ismerős szagok terjengtek. Arrafelé indult hát.

Margill asszony köténnyel dereka előtt tüsténkedett, és rámosolygott:

– Jó reggelt.

– Jó reggelt. Jaj, de szégyellem magamat, hogy ennyire elaludtam.

– Semmiről sem maradt le. Így szokott ez lenni az első éjszakán. Tudja, a levegőváltozás… Kávét vagy teát kér a reggelihez?

Miután ily módon szelíden átsegítette vendégét a zavarán és fölösleges bűntudatát is elűzte, leültette az asszonyt a kis étkezősarokba és máris eléje tette a finomságokat. Felvágott, sajt, gyümölcsök, talán szokatlan reggeli egy városi embernek. De Altina most ezt is élvezte. A háziasszony alig kérdezett valamit. Látszott, görcsösen ragaszkodik egyfajta ösztönös diszkrécióhoz. És bár biztosan kíváncsi, nem akar kérdezni. Most Altina sem volt mesélős hangulatban, hát semmiségekről beszélgettek.

– Hová lehet itt menni? Úgy értem, sétálni.

– Mehet fel is meg le is – Margill asszony széles mozdulatokkal kísérte tájékoztatását. – Ha lemegy a völgybe, ne feledje, fel is kell majd jönni. Tizenkettőkor ebédelünk, amikor megszólal a harang a kis kápolnába. Tudja, Lattrában túl kevesen laknak, hát nem tudunk eltartani egy papot. Több falunak közösen van egy papja, aminthogy orvosa is… Szóval ne menjen messzire, mert nem ér vissza időben.

– És ha felfelé megyek?

– Csak ösvények vezetnek fel a domboldalra, de azok elég meredekek. Más cipőt vegyen fel. Odaföntről remek a kilátás. Aztán mehet éppenséggel egyenesen is, tovább a hegyoldalon.

– Van itt valami látványosság? Érdekesség? Amit meg kell nézni?

Margill asszony vállat vont:

– A vendégeim mind ezt kérdezik. A városiak talán úgy érzik, kötelező megnézni minden romot…? Akad néhány. Az erdőben egy régi kolostor romjai, a másik irányban lent a völgyben egy összeomlott valamikori vízimalom, a patak mellett. Régen valami torony is állt itt fent a hegyen, de annak már alig van nyoma. Más nem nagyon van errefelé. Lent a völgyben egy árvaház, meg egy fűrésztelep, és ennyi.

Altina sebesen falatozott. Mint aki attól tart, lemarad valamiről, amit csak Lattra nyújthat neki. És ez a szabadság, amely csak most kezdte körülfonni a lelkét. Kékesen csillogó, jóleső érzések szálai övezték a testét és a lelkét és már alig várta, hogy elindulhasson felfedezni ezt a mini-világot.

Úgy döntött, felmegy az állomásig, majd követi a síneket tovább nyugat felé. Amerre a vonat elment tegnap délután, nélküle. Senkivel sem találkozott, de hallotta a lattraiak neszét. Létezésüket ezer módon jelezték, akaratlanul is. A házakból kihallatszottak a zajok, egy helyen fűrész sivított, másutt fát vágtak, valahol pedig egy gép dolgozott egyenletesen, olykor dobbant, mintha fémet vágna és levágott fadarab zuhanna a földre. Autó indult egy utcasorral alább.

Altina felsétált a töredezett, régi aszfaltúton. Tegnap Pat erre hozta le a bőröndjeit. Most a délelőtt könnyű melege lengedezett mindenfelé, az árnyékokban pillangók repkedtek. Álmos macska jött vele szembe, megállt és hatalmasat ásított, majd tovább ment – de látszott, félszemmel azért figyeli az idegent, mert sohasem lehet tudni… Az asszony lelkébe nyugalom költözött. Igaz, még nem volt teljes, de már lepattogzottak róla a város, az eddigi élete, a múlt feszültségei. Mintha bilincseket veszítene, percről percre kevesebb fékezte a mozgását. A lelkét.

Ösvényre lelt, ment tovább. Néha felfelé, aztán lefelé. Egy pillanatra sem állt meg. Mintha azt a sok régi ülést, tétova várakozást akarná lerázni, ledolgozni, amit a városi lét kényszerített rá. Most mélyen beszívta a levegőt és élvezte, hogy semmilyen kötelesség sem várja. Csak mehet, nézhet, bámulhat. Nincs rajta nyomás. Nem adtak feladatot, nem várják sehol, nem kell elvégeznie valamit, amit esetleg nem is szeret.

Már jól benne járt a délelőttben és éppen azon tanakodott magában, hogy megfordul és indul vissza Lattrába. Az ösvényen látszott, ritkán használják. Néha gyerekek jöhettek erre kerékpárral, a puha földön látta a nyomokat. Néhol hiányzottak a lombok, lelátott a völgybe. Méhek zsongtak, lepkék repdestek, és rengeteg madár dalolt az erdőben.

Aztán olyasmi történt, amire nem számított.

Tétován és habozva ment az ösvényen, mert éppen eldöntötte, hogy megfordul. De még ment tíz lépést, majd még ötöt… Jó volt itt az erdőben. A nap szinte tapinthatóan aranyló sugarai ferdén estek be, meredeken, felülről, a lombok között meg-megcsillant az irdatlan messzeségben lévő Nap. Fényfoltok ültek árnyékfoltokkal váltakozva, itt-ott kis állatok mozdultak, neszeztek az avaron.

Amikor végre mégis megfordult, felkiáltott. Félelem és döbbenet lepte el, ragacsosan. Úgy érezte, a lába hirtelen gyökeret eresztett. Közben a gerince mellett hideg futkosott.

Egy öregasszony állt előtte. Nagyon barna volt a bőre. Kicsi volt, töpörödött. A ruháját nem is látta szinte, de fekete lehetett. Hogyan került ide…? Mögötte osont, vagy az erdőből bukkant ki? Fekete szemek, piros száj, ritkás ősz haj. Élénk, de talán egy kicsit torz arc. A rámeredő tekintet átfúrta. Altina egy pillanatig félt.

Később már nem annyira. Az ismeretlen asszony öreg volt, talán erőtlen is. És akkora csupán, mint egy gyerek. Felnézett Altinára. Hirtelen csönd lett, talán az erdő neszei is elhalkultak, meghaltak. A madarak sem énekeltek már.

– Maga… maga kicsoda? – lehelte Altina. Alig maradt hangja a döbbenettől.

– Akarod tudni a jövőt? – kérdezte amaz. Ágaktól, tüskéktől tépett rongyai közül kibukkant két hihetetlenül vékony, csontos kéz. Az egyik megragadta Altina kezét, de a fekete szempár most is az ő szemét kereste. Megtalálta. Fogva tartotta. Altina egy pillanatra mintha megszédült volna. – Megjósolhatom a tenyeredből.

A félelem már elhagyta az asszonyt, de nem volt ereje ellenkezni. Az erdei nő megfordította Altina tenyerét. Közelebb emelte a szeméhez, most már azt nézte. Egy pillanatig úgy látszott, el is feledkezett a kéz gazdájáról. A mozdulat olyan elmélyedést és dolgozni akarást, sőt kíváncsiságot is sugallt, hogy Altinát ez megragadta. Most már nem akarta visszahúzni a kezét. Semmit sem akart, csak azt, amit ez az ismeretlen mondott az imént. Megjósolni a jövőt…?

Egy teljes percig nézte a városi nő tenyerét, a vonalakat. Az ő keze – érezte Altina – meleg volt, mégis kemény. Aztán az öregasszony halkan szólt:

– Megmondták neked, ne ringass üres bölcsőt. Nem hittél nekik. Pedig igazuk volt, a méhed üres, akár a sivatag. De a homokon is megkapaszkodik a pálmafa. Itt vár rád valaki. Nem egyedül mégy el innen, szép hölgy.

Elengedte Altina tenyerét. A tekintetük ismét találkozott. Altina torkát még elszorította valami. Nem tudott szólni. Az öregasszony rámosolygott – most már mintha nem lett volna olyan torz az arca. Altina nem tudott mosolyogni. Még egy pillanat, aztán az öregasszony bevette magát oldalra, a fák közé. Bokros rész volt ott, és mire Altina feleszmélt, amazt elnyelték a bokrok. Altina fülelt, hallgatózott. De amaz úgy eltűnt, mintha csupán álom lett volna.

Pedig nem volt az. Az a mondat… Honnan tudhatta? Behunyt szemmel állt most az erdő közepén. Egy pillanatra visszarepült a múltba. Melyik évben is történt…? Fehér falak között fehér köpenyes orvos mondta, ugyan csak neki, de természetesen Henry is ott volt. Joga volt hallani… „Hiú ábrándokat kerget, asszonyom. Nézzen szembe az igazsággal. Jobb, ha megszokja a gondolatot: önnek nem születhet gyermeke. Képletesen szólva, ne ringasson üres bölcsőt, ez nem vezet sehová. Állítsa át az életét más sínpárra. Olyan életre van szüksége, ahol nincs helye a gyereknek, sőt ahonnan az nem is hiányzik egy bizonyos, természetes mértéken túl…”

A hangok elenyésztek az emlékezetéből. Még állt egy percig, aztán megindult. Nem is értette először, milyen energia dolgozik most benne. Mi viszi őt ennyire előre? Még nem a jóslatra gondolt, az a régi esemény járt a fejében. Szinte érezte a gyógyszerszagot az orrában. Mindig utálta a kórházat, reménytelen intézménynek tartotta, bár sokan meggyógyulnak ott, de hát… Ha egyszer odakerül valaki, azt jelenti, valami már elromlott benne. Valahol már baj van. Mint a hajó, amely léket kapott. Kezdetben kicsi még a lék, befoltozzák, kilyukad máshol, az már nagyobb… A végén elmerül. Ahogyan mindnyájan elmerülünk.

Kirázta a fejéből végre mindezt. Olyan sebesen ment hazafelé, hogy hamarosan maga is meglepődött: már kiért a falu fölötti műútra. Odafelé csak andalgott és azt hitte, messzire eltávolodott Lattrától. De nem, máris visszajött. A fák mögött furcsa zaj terpeszkedett, haladt, aztán gépi fütty hangzott fel. Egy vonat indult el az állomásról.

Akkor harangozták a delet – a kápolna kicsiny harangját gép húzhatta egyenletesen, mert szabályos volt minden kongatás. Altina nem szedte össze a gondolatait, félt is tőlük, csöndet parancsolt önmagában. de amikor beért a házba – Margill asszony éppen terített és elismerő pillantással nyugtázta a vendég pontosságát, odakünn még nem hallgatott el a harang – úgy érzete, ezt meg kell kérdeznie. „De miért is akarod tudni?” – suttogta benne egy hang. Az az ismerős, lázadó, örökké ellenkező hang. Egy anti-Altina, aki gyermekkorától kezdve benne volt, bár mostanában már ritkábban szólalt meg.

– Mondja, asszonyom, lakik itt a faluban egy… hogy is mondjam csak… – eleinte nehezére esett meghatározni. De aztán megszűntek kétségei és leírta, hogyan néz ki az az asszony. Biztosan fölöslegesen tette hozzá: – Azt mondta, ismeri a jövőt, megjósolja tenyérből.

– Devilla.

– Tessék? – Altina nem kapcsolt, hogy már az öregasszony neve hangzott el.

– Devillának hívják. Azt beszélik, cigány, vagyis roma. De ezt úgy igazán senki sem tudja biztosan. Nem a faluban lakik – Margill asszony szemmel láthatóan élvezte, hogy ismét fontosnak tetsző információkat oszthat meg az idegen vendéggel. Miközben kimerte a levest a szokatlanul mély tányérba – Altina egyedül ülhetett az asztalnál – tovább mesélte: – Valahol az erdőben él. Senki sem tudja, hol. Csinált magának egy kunyhót, vagy valami barlangban lakik…? A gyerekek szokták csak látni, igaz, félnek is tőle, pedig nem árt senkinek. Erdei bogyókat, gombákat gyűjt, eladja a gyógyszergyáraknak. Ebből él.

– És tényleg tud jósolni? – Altina vigyázott, nehogy a hangja elárulja. Az a pár mondat, amit a meddőségéről mondott ez a… Devilla, bizony megrázta. Honnan tudhat erről egy idegen? Aki sohasem látta őt, nem tudhatja hát, kicsoda?

– Mondják az emberek, de csak nem hiszi el, kedves asszonyom? – Margill csak állt, nézte Altinát. Akit zavart, hogy egyedül eszik, miközben valaki – akár egy cseléd – felszolgál neki. Más érzés volt ez, mint amikor egy étteremben a pincér nyüzsgött körülötte. Az személytelen volt. De eszébe jutott, hogy végső soron ez is étterem és szálloda egyszerre, amit előre kifizetett az utazási irodának. Nincs hát különbség.

– Mondott nekem olyant is, amit senki sem tudhat, csak én. Legalábbis itt Lattrában.

Margill asszony ehhez nem tudott hozzászólni. Elment hát a tűzhelyhez, hogy a vendég elé tehesse a második fogást.

„Itt vár rád valaki. Nem egyedül mégy el innen, szép hölgy”. Az utolsó szavakat sem vette komolyan. És azon a napon számára még az előző két mondat sem hangzott valószerűen. Különösen, amikor délután ismét elhagyta a házat. Most nem akart kimenni a faluból. Csak egy órát sétált, bejárta a két rövid utcát, megnézte a tájat. A völgy várta, talán neki is eredt volna, de a délelőtti incidens valamiféle ellenérzést ébresztett benne. Maga sem tudta, miért, most valahogyan nem akart találkozni senkivel. Persze a lattraiak ráköszöntek, komoly-kedvesen, számukra ez magától értetődő volt. Hát Altina is felvette ezt a viselkedést, ő is visszaköszönt.

Már visszafelé indult a falu szélétől, amikor mégis történt valami. Persze az ilyesmi csak Altinának jelentett „történést”. Hiszen ő másképpen látta a világot. Olyant is észrevett, ami fölött mások tekintete elsiklott. Egy régi híd ívelt át egy patakot, és oldalról betonfallal támasztották meg. Akik csak az úton mentek, ezt a ferde faldarabot észre sem vették. Biztosan megszokták már.

De Altinának minden új volt, minden ismeretlen, és nagyon meg akarta ismerni Lattrát. Ha pár hétig itt fog lakni, és „felejteni” jött, hát bele akart merülni az itteni látványokba, hangulatokba. Talán még a történésekbe is, bár ezektől kicsit idegenkedett. Most éppen visszafelé jött a faluba, majdnem rálépett a hídra, amikor oldalról valami fehér-kék villant a szemébe. Letért hát az útról, kiment a szélére, majd csaknem bele az árokba, és akkor tudta már, mit lát.

Valaki festékszóróval egy képet varázsolt a töredezett szürke betonra. Ahol a festék érte az anyagot, ott elsimultak a durva szemcsék, nem is látszottak a repedések. Nem volt nagy kép, de festmény benyomását keltette. Igazából persze az is volt, ha egyszerű is.

Egy tüzet ábrázolt.

Ezt így egyszerű volt kijelenteni. De Altina értett a festményekhez és rögtön látta: aki ezt ideszórta, ezt akarta láttatni. Néhány üszkös végű fadarab állt ki a tűzből, a nézőhöz közel eső végükre sűrű fekete pontokból, kicsiny szórópalack-nyomogatásokkal áradt ki a fekete festék, ezáltal lett a végük elszenesedett. A másik végük bent volt a tűzben, ahol narancsvörös lángok nőttek fel. De nem olyanok voltak, mint amilyennek az igazi tűz lángjait látjuk. Ezek háromszög-alakban lobogtak, szabálytalanok, egymást mintha félig takarnák. Altina csak csodálhatta az ismeretlen embert, hogyan tudta ezt sejtetni. Hogyan lehet egy áttetsző, testetlen láng mögé úgy festeni egy másikat, hogy az elsőn átlátszódjon…? Méghozzá nem ecsettel, hanem szórópalackkal?

Altina csodálta hát a festőt. A képen nem volt más, csak egy tűzrakás. Nem szállt fel füst a tetején. Az ismeretlen alkotó nem esett a szokásos hibákba, nem akart túl sokat, „mindent” rávinni az egyetlen képre. Bölcs önmegtartóztatással csak a lényegre szorítkozott. Amit „üzenni” akart, azt sikerült közölnie a képpel. És csak azzal. Altina mindig kedvelte, ha egy művész nem nagybetűs szignóval jegyzi képét, ha nem akarja mindenáron a néző agyába vésni, hogy ezt ő csinálta, nem más, sőt ezt más nem is csinálhatta volna…!

A festékszóróval készített képen nem volt szignó. Semmi sem utalt hát a készítőjére, de ez az efféle graffiti-festmények esetében megszokott dolog volt. Altina sokáig állt a kép előtt, aminek a képzeletében már címe is volt, természetesen „Tűz”. Csak utána jutott eszébe, hogy van nála fényképezőgép. Nem olyan szupermodern digitális, amelynek elkészült képeit utána csak egy számítógép képernyőjén lehet megtekinteni, hanem régi, filmes. Két képet is csinált a Tűzről, különböző látószögből és távolságból. Majd ismét kiment az útra és hazafelé menet élénken lesett körbe, de több hasonlót nem talált.

Vacsoráig a teraszon ült, nézte a völgyet, meg a kiállításra váró festő képeit válogatta. De nem nagyon tudott rá figyelni. Még mindig a Tűz járt az eszében, és persze a völgy. Úgy tárult eléje, mintha hívná őt. És csakugyan hívta…

…És másnap Altina engedett a hívásnak.

Már nem aludt olyan sokáig, frissen kipattant az ágyból. Kipihentnek érezte magát és a reggelinél is alig váltott pár szót a háziasszonnyal. Akinek a férje nyilván dolgozott valahol, mert most Altina nem találkozott vele. Aztán máris indult. Átment az öreg hídon, megfordult, egy percig szemlélte a „Tüzet”, aztán ment tovább. Az utat nem aszfaltozták le. Lattra valahol a tartomány szélén volt, fent a hegyekben, senkinek sem lehetett fontos a falu.

Hát ide nem siettek az útépítők. A kavicsos felületet ledöngölték a traktorok meg a helybeliek autói. Két nagy piros traktor el is dübörgött az asszony mellett, az egyik vezetője kalapja széléhez értette a kezét. Altina visszaintett, de alig várta, hogy eltávolodjon már a zajos és füstös-bűzös szerkezet. Aztán mögötte maradt a falu, az út kanyargott, nőtt a csönd.

Végül leért. Hogy a völgy legmélyebb szintjén jár, onnan tudhatta, hogy már a patak is ott kanyargott az út mellett. A víz kövek között csörgedezett, futása lelassult, szelídült. A táj is békét sugallt. Árnyas tisztások váltották egymást sűrűbb erdőrészletekkel. Altina legázolt a vízhez. A patakvíz meglepően hideg volt, miközben a felfelé kapaszkodó nap egyre forróbbá tette a levegőt.

Senkit sem látott, öröm volt így sétálgatni. Követte a patakot jó ideig, időnként csinált egy-egy fotót is. Talán valamikor – sok év múlva? – előveszi a képeket, és visszaemlékezik? Így gyártotta magának az emléktárgyakat. Keserű volt a félmosoly az arcán, amikor a szokásos mondás jutott eszébe: „majd mesélek róla az unokáknak…” Nem lesznek unokái. A teste meddő, és így megszakad egy életfonal. Ő, Altina Bresson van, létezik, él és cselekszik. De folytatása nem lesz. Fájó látni, hogy közben mások, sokszor az övénél sokkal értéktelenebb életüket is tovább vihetik, folytathatják.

Mielőtt végleg elfogta volna a végtelen keserűség és a reménytelenség, órájára nézett és megfordult. Nem téveszthette el az utat, eleinte gyorsabban haladt, majd a meredek részre érve lelassult. Annyira elszokott az ilyen több óráig tartó megszakítatlan gyaloglástól, hogy a végére már nagyon elfáradt. Lihegve ért fel a hídhoz, rápillantott a „Tűzre” és mire a kis kápolnában a harangozógép működésbe lépett, máris ott ült Margill asszony konyhájában.

Délután nem ment sehová. A fáradtság rárohant, lustává tette. Kis késéssel fogta fel az asszony, hogy tulajdonképpen senki sem űzi, hajtja őt. Ha nem akar, nem megy sehová. Éppen azért, mert szabadságra jött. Lattrába, ahol nem ismerik őt, nem tudják, kicsoda, mivel foglalkozik és talán nem is érdekelne ez senkit. Nem számít, mi jár a fejében. Ha nem akar, két hétig sem kell kimozdulnia a bérelt szobájából…

Elsötétítette az ablakot. Azelőtt sohasem sziesztázott, gondolta, kipróbálja. A városban reggeltől délutánig tart a munkaidő, ilyesmi eszébe sem jutna az ottaniaknak. De most megtehette. Megtette.

Frissen, kipihenten ébredt fél négy felé. Csodás volt a világ. A völgy fölött ragyogott a nap, szikrázott a levegő, akár a gyémánt. Altina kiment a csöndes házból. Furcsa volt, hogy még a retiküljét sem kellett magával vinnie. Csak a fényképezőgép lógott a nyakában egy szíjon és olyan szabadon vándorolt farmernadrágjában, tornacipőben, trikóban, rendezetlen frizurájával, lezseren… Szabad ember volt, most nagyon szabad.

Nevetett volna, ha van rá oka. De hamarosan még jobb kedve lett. Most a falu másik végére jutott ki. Egy komolyabb és szemlátomást új, nem túl nagy épület mellett ment el. Amikor visszanézett a falu széléről, itt is meglátott egy képet.

Egy pillanatig sem volt kétsége, hogy ugyanaz lehetett a „szerző”. Ezt is festékszóróval készítette valaki. Nem sok ideje volt rá, ezért a részleteket elnagyolta, vagy csak pár vonással jelezte. Az új épület mellett volt egy garázs, annak még festetlen falára pingálta a művet. Nagyobb volt a „Tűznél”, mert itt a hely is több volt. A kép egy virágot és egy lepkét ábrázolt. De nyoma sem volt rajta semmi giccsesnek, pedig maga a téma már ezt sugallta volna. Sőt, Altina még sohasem látott ilyen virágot és ilyen lepkét. A kép agresszív volt, kellemetlen dolgokat sugallt. Messze nem azt az édeskés stílust, amit ez a két tárgy, a növény és az állat általában sugallni szokott a nézőknek.

A virág meredt volt, szögletes, hegyes. Minden szirma akárha gépfegyver lett volna. Egy védekező erőd, állig felfegyverezve. A virág szárán a tüskék éles késként meredeztek. A szirmokat bár kékre és sárgára festette a művész, attól azok még acélszürkéknek látszottak. Fémvirág volt ez, amit harcias, ragadozómadár-szerű fémlepke támadott. Minden részlet egyetlen nagy elutasítás volt ezen a képen. A virág gyűlölte a lepkét, az pedig ellenségként rohamozta meg a virágot. Ezért a virág nem virág, a lepke nem lepke volt. Aki egy percig is nézte a képet és felfogta, mit sugallnak a részletek, az maga sem kedvelte már a régi, hagyományos ábrázolást, ahol a virág pajkos színei és a fölötte játékosan lebegő kedves kis lepke olyan álomszerű, de éppen ezért giccses benyomást keltett.

Altina hosszú percekig állt és nézte a képet. Egy pillanatra sem szakadt el tőle. A külső zajok nem zavarták, nem is léteztek. Nézte a képet és próbálta kitalálni, mit gondolhatott az illető, amikor ezt idefestette…? Nyakából leakasztotta a fényképezőgépet, ismét két különböző nézőpontból örökítette meg a festményt. Most nem adott neki címet. Egyszerre riasztotta és vonzotta a kép. Ezt a sejtjeiben is érezte, tudattalanul. Éppen innen tudta, hogy van ebben művészet, van valami több, mint a falra festett virágban és lepkében amúgy lenne. Éppen ez a plusz a lényeg – zakatolt benne.

Nem vette észre, mikor jött melléje az a férfi. Ötvenes volt, szemlátomást helybeli.

– Jó napot, asszonyom.

– Jó napot – eresztett meg egy mosolyt az asszony. A férfi érdeklődve nézte, mit csinál. A képre nem nézett, ebből sejtette az asszony, hogy már ismeri. Sokszor láthatta.

– A lattrai polgármester vagyok – és hozzátette a nevét is. Amit az asszony rögtön elfelejtett. Kezet nyújtott:

– Altina Bresson, művészettörténész. Itt nyaralok a faluban.

– Tudom – bólintott amaz. Barna arcú, erős ember volt, nyilván földművelő maga is. Lattrában nyilván elég, ha a polgármester naponta egy órára bemegy a hivatalába. Ami mellesleg éppen ebben az épületben volt, mint kiderült. A férfi büszkén meg is jegyezte:

– Új az épület, mint látja. Ha orvos jön ide rendelni, megvan benne a szobája. Van teleház is, számítógép, fax, xerox, még e-mailt is küldhet innen, aki akar.

– Örülök – Altina nem tudta, mit mondjon erre. A férfi a képre intett:

– Ide festette az a… szóval valaki. Maga szerint ér valamit? Hiszen ért hozzá.

– Értek hozzá. Ez a szakmám – Altina most ismét a képet nézte, taksálva. – Képzelem, hogy lopva csinálta, talán nem is nappal, nehogy észrevegyék. Ahhoz képest is van benne valami művészi. Valami igazán értékes.

A férfit láthatóan elgondolkoztatta a dolog. Közben Altina megkérdezte:

– Ismerik őt? Tudják, ki ez?

– Csak sejtjük, hogy az árvaházból lehet. De még nem kapták rajta.

– Úgy érti, egy gyerek? – Altina hangjából hitetlenség sugárzott. A polgármester szeme ráfordult, vállat vont:

– Hát persze. Errefelé a felnőttek komoly emberek. Ilyesmi eszükbe sem jutna. Azt se tudják, hogyan kell használni ezt a… hogyishívjákot…

– Festékszóró palackot.

– Hát azt. Az árvaházban meg sok kis gazember lakik. Nagy zsiványok… Ha valamit ellopnak a környéken, rögtön odamegyünk, hogy adják vissza. És többnyire elő is kerül.

Altina becsukta a fényképezőgépet:

– Messze van az árvaház?

– Gyalog legalább egy óra, lent a völgyben. Autóval tíz perc.

– Akkor viszontlátásra – már ment volna el onnan, de a polgármester visszatartotta.

– Várjon, éppen oda indultam. Hivatalos ügyem van az igazgatóval. Elviszem.

Robogtak le az Altina számára már tegnaptól ismert úton. De nem jutottak el a patakig, mert a kocsi befordult egy másik, szintén nem aszfaltozott útra. Altina hallgatott. Igazából kicsit furcsán érezte magát. Majdnem meg is bánta, hogy ilyen hirtelen beleugrott ebbe a kirándulásba. Két képet látott attól a… valakitől. Tényleg gyerek lenne a festő? És éppen egy isten háta mögötti árvaházban? Olyan volt a történet, mint egy film. Egy negédes, csapnivalóan rossz film.

De amikor észrevette azt, már tudta, hogy helyesen cselekedett. Ide el kellett jönnie már csak azért is, hogy ezt lássa. Amikor a kocsi kibukkant az erdőből és közeledtek a tisztáson elszórtan álló pavilonszerű épületekhez, egy nagy sziklát látott nem messze a bejárattól. Egyik oldalát alaki durván lecsiszolta, megközelítőleg laposra, és… Hát igen. Nem volt kétsége, hogy az ismeretlen művész harmadik képét látja.

Egy gyermek arca volt, felismerhetetlen vonásokkal. Jószerével azt sem lehetett tudni, hogy éppenséggel egy gyermek fejét ábrázolja. Mert felnőttes is volt az az arc. Sötét szempár világlott ki a halvány barna háttérből. Ezt a színt a graffitisok szinte soha nem használják, talán nem is kapni barna festéket…? Ezt Altina nem tudhatta, mindenesetre most rá kellett jönnie, hogy igenis kapható ez is, és akad, aki tudja használni. A fej mögött halványbarna és világoszöld háttér terpeszkedett, el akarta nyomni a fejet, de az mintha küzdött volna azért, hogy látható maradjon. Dacos fejtartás, csak jelzésszerű száj. Vagy nem is volt szája…? Aránytalanul kicsi volt, ajkak nélkül, jelentéktelen. Nem is kell – sugallta a rajz. A tekintet többet mondott, az többet érhet. Fontosabb.

A gyermekfej körül aprócska piros lángok égtek. Titkot sugalltak. De Altina ezt csak akkor vette észre, amikor megállította a kocsit és közelebb ment az embermagas sziklához. A polgármester vállat vont és behajtotta az udvarra. Mire Altina elkészítette a fotókat és maga is bejött a főépület elé, ott találta az igazgatót is. Nála nem sokkal idősebb, dúshajú, erőteljes férfi volt. Olyan tornatanár-külsejű, mosolygós, sportos:

– Üdvözlöm, asszonyom. A nevem Armante. Hallom a polgármester úrtól, hogy ön művészettörténész és a mi kis falfirkálónk érdekli.

– Üdvözlöm – bemutatkozott, de ugyanazzal a lendülettel beszélt máris, kérdezett és szinte támadott: – Csakugyan gyerek lenne? Olyan felnőttes dolgokat csinál! Amit eddig láttam a képeiből, erre utal…

– Egy tizenkét éves kisfiú, asszonyom. És, hogy úgy mondjam… tudja, itt nem csak ép gyerekek vannak.

Altina megtorpant, a férfi szemébe nézett:

– Azt mondja: nem normális?

– Nem azt mondtam. Lelkileg sérült gyerekeket utaltak ide az egész tartományból. Ezek… nem szokványos gyerekek. Vannak köztük kiskorú bűnözők és vannak bűncselekmények áldozatai is. Hogy melyikkel mi történt, mi sem tudjuk, nem közlik velünk. Egyformán jól kell bánnunk mindegyikkel. Van itt egy kis iskola, neveljük őket, rendre szoktatjuk, később majd szakmát is tanulhatnak, ha… ha a magaviseletük ezt engedi.

Altina körülnézett. Egyetlen gyereket sem látott. De valahol éppen megszólalt egy csengő. Az egyik pavilon lehetett a kis iskola. Mindjárt kicsapódnak az ajtók, kirohannak a gyerekek… Közben magán érezte az igazgató tekintetét.

– Aki a képeket festette… itt is, és Lattrában… csavargó lélek. Hiába fegyelmezzük, kérjük, könyörgünk vagy parancsolunk neki… Mindig elmegy. Az erdőt járja. Rendszeresen kap zsebpénzt, azt mindig festékszórókra költi. Megtiltottuk neki, hogy az iskolában csinálja a… a képeit. Hát fest sziklákra, aszfaltra, kövekre, falakra, de másutt.

A polgármester tett egy türelmetlen mozdulatot: „intézzük el, amiért jöttem”. Az igazgató hát elfordult Altinától. Akkor vágódott ki az egyik pavilon ajtaja, kisfiúk és pár kislány szaladt az udvarra. Húszan, huszonöten lehettek.

– Melyik az? – kérdezte Altina halkan.

– Az ott, ni – az igazgató mutatta. A többiektől rögtön elkülönült egy kisfiú, ment a kerítés felé. Altina szó nélkül hátat fordított a két férfinak, akik amúgy is bementek az irodába.

Indult a kisfiú felé.

Valami amazt is arra késztette, hogy feléje nézzen. Egy láthatatlan fonál kapcsolta őket össze, igaz, nem sokáig. Altina lassan ment az udvar széle, a kerítés irányába. A gyerek is oda tartott, de már nem nézett feléje. A többiek messze voltak, a zaj is elhalt. Az asszony közelebb ment a gyerekhez.

– Szia. Láttam a festményeidet – mondta.

Amaz csak állt, lassan nézett feléje. A testtartás arra utalt, a legszívesebben elmenekülne. Vézna kisfiú volt, de nem beteges. Arcából sötét szempár sütött, Altinát emlékeztette valamire. Vajon nem ezt a tekintet festette ide, a bejárat melletti kőre…?

Altina nagyon magas volt hozzá képest. Mert a kisfiú, bár csakugyan tizenkettő lehetett, nem nőtt akkorára, mint vele egykorú társai. De elmaradottnak sem látszott. Sötét haja volt, napbarnított bőre. Talán izmos és egészséges – mégis, valami megfoghatatlan szomorúság lebegett körülötte. Valósággal áradt belőle.

– Láttam a „Tüzet” Lattrában, a régi hídon. Meg a virágot a lepkével a polgármesteri hivatalon. És az előbb azt a portrét itt a kapunál – sorolta kicsit bizonytalanul. Volt gyakorlata abban, hogyan beszéljen a naiv festőkkel. A kezdőkkel, a gyakorlatlanokkal, a még tudatlanokkal. Az ösztönlényekkel. Rendezett már nekik kiállításokat is.

A gyerek nem válaszolt. Nem is nézett Altinára, valahová mellé függesztette a tekintetét. De ez sem vette el Altina kedvét:

– Nézd, én értek a művészethez, ebből élek, ez a szakmám. Benned van tehetség. Igen, tehetséges vagy. Szép képeket csináltál eddig. Nem szeretnél másra is festeni, nemcsak a falra? A festékszóró ügyes találmány, de jobb ecsettel festeni. Sokkal többet kihozhat magából az ember.

A gyerek hallgatott. Makacsul, elutasítóan. Altina persze nem adta fel. Leguggolt melléje és próbált az arcába nézni. Látta a megátalkodottan összeszorított ajkakat, a szemeket. Amelyek megint csak egy pillanatra állapodtak meg az arcán, aztán elszáguldott valahová oldalra és nem is tért vissza az asszonyra.

– Hozok neked mindent, ami ehhez kell. Pár nap múlva itt vagyok megint. És akkor talán majd… szóba állsz velem. Legalább a nevedet áruld el, jó?

Nem tudta, mi történt. A gyerek hirtelen elfordult és elfutott. Olyan sebesen, hogy mire a guggoló Altina felállt, a gyerek már átrohant az udvaron és eltűnt a többiek között. Vagy beszaladt az épületbe? Ekkor megint becsöngettek és az udvar hirtelen kiürült.

Az igazgató végzett a polgármesterrel. Az iroda előtt találkoztak.

Armante igazgató az asszony arcába nézett:

– Látom, ön sem járt sikerrel.

– Miért, mások sem?

– Tulajdonképpen senki. A kisfiú öt vagy hat hónapja van itt, de még senkivel sem beszélt.

– Úgy érti, néma? – már maga a szó is szíven ütötte. Most jutott eszébe, mit mondott az igazgató negyedórával korábban. Hogy az itteni gyerekek között nincs egy sem, aki… aki „ép” lenne. Biztos, hogy csak lelki betegek?

– Néma. Most néma. De azelőtt beszélt, úgy tudjuk. És talán megint beszél majd. Sokkhatás érte, azóta hallgat.

– És a szellemi képességei…? – Altina rosszat sejtett. Valósággal megkönnyebbült a válasz hallatán:

– Azok talán nem sérültek. Igazából nem lehet tudni, mert hát nem beszél. A tanárok nem tudják feleltetni. Írásbeli teszteket készítenek vele. Azokra válaszol, persze írásban. Értelmes, felfog mindent, amit hall. Csak hallgat.

– Értem. Azt mondta az imént, hogy a fiú zsebpénzt is kap…

– Van egy társadalmi pártfogója, az küldi neki rendszeresen. Tudja, a fiatalkorúaknak, akiket árvaházba küldenek, a törvényszék kötelezően kijelöl egy ilyen kvázi-gyámot. Ezt így nevezik. Sinnetben él. Kéri a telefonszámát?

– Igen, nagyon kérem. És mi a fiú neve?

– Bort Eindor.

Megkapta a telefonszámot. A polgármesterrel beültek a kocsiba. Altina még visszanézett az üres udvarra. A polgármester megjegyezte:

– Ezeket mindig el kell foglalni valamivel. Nyár van, és délután, mégis iskolába járnak. Programot csinálnak nekik… Mert ha engedik őket szétfutni mindenfelé, ki tudja, összeszedik-e őket valaha is…?

Altina erre már nem figyelt. Amikor a kocsi kihajtott a kapun, megfordult. A hátsó ablakon át farkasszemet nézett Bort sziklára festett arcával. Az arc egyre kisebb lett, de Altinának sokáig úgy tűnt, hogy nem veszik bele a távolba, hanem kitartóan néz utánuk.