Nemere István

Lazarus doktornő

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2015

ISBN 978-963-387-489-9

TARTALOM

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

7. fejezet

8. fejezet

9. fejezet

10. fejezet

11. fejezet

1.

Az erdő odalent összefüggő zöld tengernek látszott.

A nap még magasan járt, az égbolt kékjét csak itt-ott szakították meg ártalmatlan fehér felhők. Más szín nem is volt erre. Legalábbis Emma tekintete hiába szaladt körbe-körbe. A magasból megszakítatlan, látóhatártól látóhatárig húzódó szőnyeget alkottak a lombok. Csak a helikopter árnyéka rohant odalent, néha kissé feljebb bukott vagy alább süllyedt a fák magasságától függően.

– Már nem vagyunk messze! – kiáltotta Emma fülébe Longo atya. Az idős szerzetes ősz feje valószínűtlenül vékony nyakon forgott. Most ráadásul a fülvédő kétoldalt még nagyobbnak láttatta a fejét. De a fekete szeme most is mosolygott.

Emma a nagy zajban – a fülvédők nem sokat segítettek, a gép dörejét a motorokon és az alkatrészeken át vezette testébe a padló, a falak, az ülés – inkább csak az öreg megnyugtató mozdulatát látta. Szóval már nem tart sokáig, gondolta. Persze kitekintve csak halványan sejtette: ha ezt az utat odalent kellett volna megtennie terepjárókon, vagy csónakkal a kanyargó folyókon, talán egy hétig tartott volna. Hát ahhoz képest érdemes kibírni ezt a kis fáradtságot. A zajt, a huzatot.

A pilóta arctalan férfi volt, folyton háttal ült, Emma nem látta. Longo atyán kívül – akit mindenki így szólított, feltehetően már a bennszülöttek is azt hitték, hogy ez a keresztneve? – csak Ambon, a bennszülött tolmács és asszisztens volt a gépen. No és a rengeteg csomag, poggyász. Ambon örökké mosolygós képe rá-rávillant az asszonyra, aztán a férfi ismét lefelé nézett. Talán köztük ő volt az egyetlen, aki igazán élvezte a repülést. Ritkán volt benne része és valóságos extázisba esett, ahányszor a magasba emelkedhetett.

Ambon alig múlott húsz. Longo atya missziós iskolájában nevelkedett, és alighanem az iskola egyik legsikeresebb hallgatója volt. Még bármi lehet belőle – talán csak pap vagy szerzetes nem. Longo atya tegnap elmesélte Emmának. Nagyon szerette volna Ambont pappá szenteltetni, de bár sokat tanult náluk, soha nem mutatott hajlandóságot a szentebb életre. “Pedig mi szerzetesek nem is vagyunk ám olyan szentek”, csippentett az öreg a nőre vidáman. Ezt nyilván nem a mostani önmagára értette, hiszen így hetvenen túl már aligha rúghatott ki a hámból…

Emma tegnapelőtt érkezett a misszióba és megkedvelte az öreget. Longo atya közvetlen volt, melegszívű és egyszerű. Talán nem is lehetett más, ha itt élte le az életét...? Emma azóta néhányszor belegondolt, milyen különös életet választottak maguknak ezek a férfiak. Öten éltek a fővárostól számított “legutolsó” misszión. Ezernégyszáz kilométert kellett utaznia annak, aki őket akarta meglátogatni. A Derben felső szakasza a Fennsíkról kanyargott alá a lassan süllyedő talajon, hogy aztán ezer kanyart írjon le az őserdőben, mielőtt kiér a síkságra.

A misszió hangulatos kis épületei között sétálva olyan nyugalom szállta meg az asszonyt, amit még sohasem érzett. Longo atya észre is vette:

– Sok vihart ért meg, kedves doktornő?

Csak úgy egyszerűen kérdezte, mintegy mellékesen. Mintha nem is várna rá választ. Abban a percben Emma nem tudott felelni. Csak elszorította torkát az emlékezés. A keserűség. Talán ebből valami látszott is az arcán, mert Longo atya többet nem kérdezett.

De ez tegnap volt, most viszont új nap kezdődött. Nem sokkal reggeli után indultak a misszióból. A helikopter a magasba emelte őket és mintha varázsszőnyegen repülnének, mesebeli utazás kezdődött. Emma hunyorogva nézte a zöld lombszőnyeget. Talán odalent is vannak emberek – jutott eszébe – most a zajt hallva emelik fejüket a lombkorona irányába. De nem sokat láthatnak. Szinte semmit. A helikopter úgy dübörög el, hogy az ottaniak csak hallották, nem látták. Sokan talán nem is tudják, mit hallottak, mi volt az...?

Longo atya jóslata bevált. A pilóta érezhetően csökkentette a magasságot, de az irány nem változott. “Ezek honnan tudják, hogy most éppen hol vagyunk?” – futott át a doktornő fején a gondolat. Az új évezred lánya volt ő is, hát tudott egyet és mást. A repülésről is. A pilóta vagy az eltelt időből, a repülési sebességből számítja ki, hol vannak, vagy… Vagy talán lát valamit? Emma óvatosan kihajolt és lenézett. Ha nagyon függőlegesen nézett, pontosan a gép alá, beleszédült a látványba. Még jó, hogy bekötöttek az ülésbe, gondolta megkönnyebbülten.

Számára nem derült ki, honnan tudta a pilóta, mikor kell leszállnia. Emma már azt is csodálta, hogy egyáltalán abba az irányba repülnek töretlenül, amerre a céljuk van. Amikor aztán odalent megritkult az erdő és felcsillant a Derben jókora kanyarulata, az asszony is megkönnyebbült. A folyó itt messze nem volt olyan széles, mint arra keletre, a Fennsík alatt.

Ambon láthatóan sajnálta, hogy mindjárt megérkeznek. De azért most is mosolygott. Széles barna arcán megcsillant a déli nap. A gép kissé irányt változtatott. Longo atya valamit magyarázott a pilótának, de látva, hogy a hang nem hatol el annak rádiós fülhallgatói alá, inkább mutogatott. A gép ismét fordult egy kicsit, ami eddig sárgás napfényben fürdött a nyitott ajtókon át, az most árnyékba került. Már nagyon alacsonyan repültek. Emma egy pillanatra meg volt győződve, hogy a gép alja beleakad a magasabb fákba. Némelyik zöld ág szinte feléjük nyúlt onnan lentről.

Aztán a folyóparton egy tisztás bontakozott ki előttük és néhány egyszerűbb házat is láttak. Hosszúkás tárgyak hevertek a parton, Emma nem láthatta, miről van szó, mert a gép megint elfordult, fémtestével takarta el a folyót. Aztán a föld, a fű nagyon közel ugrott, és a gép talpai máris a talajra döccentek.

Longo atya korát meghazudtoló fürgeséggel ugrott ki a gépből. Ambon is követte, de megfordult és kezét nyújtotta Emmának:

– Segíthetek, doktornő?

Örült neki, hogy lám, még itt is nőnek tekintik. Ez egy pillanatra kimondhatatlanul jól esett. De aztán az események ezt is elsöpörték, mint annyi mindent.

Izmos bennszülöttek vették körül a gépet. Longo atya élénk beszédbe merült az egyikkel. Emma megcsodálta, a pap milyen folyékonyan beszéli az indiánok nyelvét. Még valami tréfásat is mondhatott, mert a barnabőrűek nevetésben törtek ki. Ez megadta az alaphangot. Emma és Ambon is jókedvűen ment át a térségen az épületek felé. Alighanem ezek is a misszióhoz tartoztak, bár erről senki sem beszélt.

Ebéd után kimentek a vízpartra. A helikopter még ott pihent, alaposan felforrósodhatott a tűző napon. De hát a pilótának is járt ebéd, és ezalatt Longo atya számos dolgot intézett el. Néhány közeli faluból eljöttek a főnökök, azokkal is beszélnie kellett. Ritkán jött ide, talán kéthavonta egyszer. De mindenki ismerte. A helikopter eldübörgött a fejek felett – gondolta Emma – és a főnökök tudták, hogy Longo atya érkezik. Azonnal csónakba szálltak. Itt minden a folyón zajlik, az őserdő eléggé áthatolhatatlan. Ám Emma ezt is csak hallotta eddig, igazán nem látta. Annyi mindent nem tudott. Ez óvatossá tette, és nem leplezhette kicsiny szorongását sem.

Amit persze az atya észrevett. Amikor a kis társaság kivonult a partra, Longo atya maga mellé ültette az asszonyt. A többiek is letelepedtek. A sásból font napernyő-szerű kerek valami alatt európai mintára faragott székek álltak. Asztalnak nem volt nyoma. Emma szeme a folyóra nyílott.

A víz zöld volt, nagyon zöld. A túlsó oldal messze volt, a Derben itt már eléggé szétterült. Itt-ott bennszülöttek mászkáltak, látszott, mindegyiknek van valami dolga. Bár a legtöbben az árnyékokba húzódtak.

Longo atya, Ambon és a helyiek közül ketten ültek az asszony mellett. Az egyik köpcös volt, idős és kissé morózus. A másik viszont fiatal, magas, megnyerő és mosolygós. Emma valahogy rögtön szimpatikusnak érezte a férfit. Egy pillanatra összevillant a tekintetük, de aztán az atya vette át a szót. Igyekezett mindent két nyelven elmondani, emiatt néha várakozásra kényszerültek. Emma örömmel állapította meg, hogy ő és küldetése lett az első téma.

– Hoztunk magunkkal hatszáz adag gyógyszert. Vízhatlan csomagolásban. Ezt kell feljuttatni a Fennsíkra. A folyón, aztán az őserdőn keresztül. Persze, a szükséges személyzettel együtt. És magával lesz a műholdas telefon is. Napenergiával működik, ezt ne felejtse el. És nem kaphat vizet. Vigyázzanak a burkolatára.

Ezt elmondta a másik nyelven is. Közben Ambon odahajolt a doktornőhöz:

– Azt az öreget Zigonnak hívják. Itt él, de nem nagyon szeretik. A másik egészen rendes fickó, őt Timannak hívják.

Ez a Timan értett valamit az ő nyelvükből is, mert néha megértően villant a szeme. Nem szégyellte magát a fehérek között és azt sem titkolta, hogy minden érdekli. Bennszülött létére magasabb volt az átlagnál, vagyis alighanem a most akcelerálódó új nemzedékből eredt. Karcsú, izmos és nagyon barna test, hosszú kezek. A haja ébenfekete volt és valamiféle különös varkocsba fogta, a zsinórról kis függők lógtak le a háta közepéig. Mint a misszió körül élők, ő is európai nadrágot hordott, de felsőtestét meztelenül hagyta. Ez is illett hozzá, nem keltett olyan félvér, kevert benyomást. Fekete szeme meg-megcsillant.

Emmának volt egy érzése, hogy Timan fiatalabb lehet nála két-három évvel. De végül is, van ennek jelentősége? – kérdezte önmagától némán.

Zigon beszélt. Torokhangok törtek elő belőle. Emma egyetlen szót sem értett a szövegből, mégis, valahol a lelkében kirajzolódott a férfi mondanivalója. Érezte, hogy ellenez valamit, hogy Zigonnak egy-két dolog nem nyerte el a tetszését.

Amikor Zigon befejezte, egyik pillanatról a másikra váratlanul elhallgatott és rosszkedvűen bámult maga elé, a doktornő gyorsan az atyára nézett:

– Mi nem tetszik neki, mit ellenez?

Longo atya elmosolyodott:

– Nagy empátiája van, doktornő. Tényleg nem értett egy szót sem?

– Csak a hangulatot és a testbeszédet figyelhettem.

– Jól “vette az adást”, azt kell mondanom. Zigonnak kétségei vannak kis expedíciónk sikerét illetően. Különösen az nem tetszik neki, hogy egy nő lesz a lelke az egésznek.

Emma nagyot kacagott. A nevetése olyan volt, mintha gyöngyöket szórtak volna szét egy kőpadlón. A kicsiny gömbök – mindegyik más és más hangmagasságban – pattogtak, csendültek, aztán mind kisebbeket ugrottak, végül cserregve szétfolytak a padlón. Timan nem vette le szemét az asszonyról. Zigon nem értette, miről van szó, de azért gyanakodva pislogott rájuk.

– Mondja meg neki, atyám, padre, hogy szívesen átengedem a vezénylést bárkinek. Nekem nem az a fontos, hogy főnöknek higgyenek ezek az emberek.

Longo atya nem fordított semmit, hanem a tekintetét továbbra is Emmára szegezte. Alig észrevehetően ingatta a fejét. Mintha nem akarná, hogy a szavukat nem értők tudják: vita támadt közöttük. Önkéntelenül is halkabbra fogta szavát:

– Én némi pedagógiai célzattal is szeretném, ha belenyugodnának: egy nő is lehet vezető, lehet főnök. Ez az egyik dolog. A másik ennél fontosabb, és az ön érdeke. Ha azt akarja, doktornő, hogy majd a Fennsíkon lévők is engedjék magukat gyógyítani, hogy egy nő utasításainak engedelmeskedjenek, akkor bizony már az odafelé vezető úton is ki kell ezt harcolni. Az lenne jó, ha felérve azokba a falvakba már megelőzné a híre. Ha mindenki bízna önben és eszükbe sem jutna ellenkezni önnel csak azért, mert nő.

Emma bólogatott:

– Igen, hallottam erről. A törzsi varázslók mind férfiak, és azok voltak a múltban is… mindig.

Longo csak bólintott, aztán Zigon felé intve mondta:

– Szerencsére ő nem megy magukkal. Mégsem mindegy, miképpen vélekedik. Ő a legidősebb a főnökök között, hallgatnak rá.

– És ki jön velem?

– Ambon, Timan és két erős legény. Szükség is lesz rájuk, legalábbis míg a folyón mennek, meg az erdőben.

– És a Fennsíkon? Ott mi lesz?

– Könnyebben haladnak majd – mondta Longo atya és ez úgy hangzott, mint egy ígéret.

Beszéltek még a részletekről. Ambon néha még gyorsabban fordította a szavakat, mint az atya. Emma azért mégis az öreget csodálta. Olyan természetesen, érezhetően anyanyelvi fokon sajátította el a nyelvet – és úgy is használta. Emma sejtette: az indiánok annyira megszokták már ezt, hogy eszükbe sem jut: Longo atya nem közülük való. Vagy az ilyesmit soha nem tévesztik szem elől?

Elnézte a különbséget Longo és a többiek, vagy önmaga és az indiánok között. Egyelőre csak a bőrszínt látta, de sejtette, van itt több is. A fejekben. Az ám csak az igazi különbség. A fejekben ott vannak a kétezer éves rétegek. Egészen más gondolatok, cselekvési sémák, jó és rossz dolgok rakódtak le azokban a fejekben, és másféleképpen rétegeződtek a dolgok az ő fejében. Megússza-e súrlódás nélkül ezt az utat?

– Mennyi időre számíthatunk? – kérdezte végül az atyától. Az kapásból felelt, alighanem várta már a kérdést.

– Négy hét. Ne feledje, a Fennsíkon ugyan könnyebben fognak haladni, de minden faluban beletelik pár napba, míg “megszelídíti” őket. Míg sikerül rávenni mindenkit, hogy hagyja magát beoltani. Nem nagy faluk, talán százötven embernél több sehol sem lakik.

– Viszek azért mást is, nemcsak azt a hatszáz ampullát – jegyezte meg. Longo bólintott:

– És helyesen teszi. Egy orvos sohasem tudhatja ezen a vidéken, mivel kerül szembe. Egy teljes és alapos gyógyszerkészletet vigyen, meg injekciós tűket, és így tovább. Maga jobban tudja. Lázcsillapítókat, ivóvíz-fertőtlenítő tablettákat is… no és még valami: az egyféle gyógyszereket soha ne vigye együtt. Ne ugyanabban a táskában, sőt ha lehet, ne ugyanaz az ember cipelje, amikor már gyalog mennek tovább. Ha vele valami történik…

Ez érthető volt, Emma csak bólintott.

Este nehezen aludt el. Még tenyerében érezte Longo atya búcsúzó kézfogását. Indulás előtt az öreg szeme rávillant, biztatóan. Már nem volt szükség a szavakra. Mindent megbeszéltek, a sablonos jókívánságokra pedig egyikük sem tartott igényt. Még nem jött el az alkonyat, amikor a helikopter éktelen zajjal a magasba emelkedett és eltűnt a távolban. Vele halt döreje is.

Aztán az alvás helyett következett az álmatlan forgolódás. Hálózsák, ami hol forró, hol meg hűvös. Alul a talaj, ami csak az első pillanatban tetszik puhának, később egyre keményebb lesz. Emma le-lecsukta a szemét. Aztán ismét megijedt attól, amit látni vélt a csukott szemhéja alatt.

Lángok…

Narancsvörös lángok csaptak fel, perzselőek. Vakítóak. És nem, nem akarnak kialudni, eltűnni…

Sokáig kínlódott, míg végre elnyomta az álom.

A hajnal itt nagyon szép volt.

Amikor Emma kinyitotta a szemét, először el sem akarta hinni – igaz, amit lát? Vörös volt az égbolt. Nem csak keleten, hanem mindenütt. Halványpiros, lilás búra feszült a feje fölött. De amikor visszajött a folyó menti bokrosból – bőrére száradt a friss víz, de egy perccel később már le is kapta róla a könnyű szellő – az égbolt kékülni kezdett. Viszont keleten halványzöld és aranysárga csíkok váltakoztak.

A falu észrevétlen ébredt. Nem volt különbség a misszió épületei és a falusiak házai között. Mintha az emberek itt is, ott is összebeszéltek volna – ugyanakkor mozdultak, keltek, járkáltak. Egy ritmusuk volt és maradt. Hát az idegenek is talpra álltak.

Emma sem várhatott. Leszaladt a néptelen partra, a sás közé, majd visszajött. A víz, amelyben kezet és arcot mosott, tiszta volt. Aztán máris hozzálátott a könnyű ételhez. Szinte csak gyümölcsöket ettek. Ambon komolyan ült, Timan néha mosolygott. Csak úgy maga elé, senkinek sem címezve. Közben a pirkadatból éles hajnal lett. Ám a nap még nem jött fel, amikor a holmit már lehordták a partra. Két szárazra húzott csónak várakozott rájuk, féloldalra dőltek a homokon.

Zigon is ott volt, persze. Megint pörölt valakivel, és szemlátomást nagyon rossznéven vette az egész indulást. Néha Emmára pillantott, de amikor az asszony visszanézett rá, gyorsan lekapta róla a tekintetét. Emma egyszercsak nem bírta tovább:

– Ambon! Kérem mondja meg Zigonnak: az a véleményem, hogy az igazi férfi nem beszél senki háta mögött. Bárkinek a szemébe mondja az igazságot!

A hangja kicsit harciasabbra sikeredett, mint ahogyan akarta. Ambon egy pillanatig rámeredt, aztán Zigonra, majd megint vissza:

– Ezt… ezt mondjam neki?

– Igen, kérem rá. Ha ismerném a nyelvet, magam mondanám el.

Ambon dadogva fordította az öregnek. Aki mozdulatlanná merevedve hallgatta végig, és látszott: leginkább azon csodálkozik, hogy vajon a doktornő honnan tudja, miről beszélt? Netán érti mégis a szavát...? Gyanakodva nézett, aztán csak pár szót mondott Ambonnak és elment vissza a házak felé.

– Mit mondott?

Ambon még kivárt. Emma a szeme sarkából látta, hogy Timan magában mulat Ambon nehéz helyzetén. Szóval csakugyan ért valamit. Ambon nagyon barna ujjaival megvakarta a homlokát, aztán egy nagyot sóhajtott:

– Azt mondta, magunkra vessünk, ha majd rosszul járunk. Ő nem indulna el egy asszonnyal, mert abból semmi jó sem származik.

– No, majd meglátjuk – vont vállat Emma. Nem lepte meg ez a vélemény, errefelé még mindennapos. De mert Zigon elment, nem volt kivel vitatkoznia. Közben felbukkant az a két legény is, akik a kísérőik lesznek.

Timan beszélt velük, aztán Emmára nézett. Nem szólt. Mégis remekül értették egymást, és ez bizakodással töltötte el az asszonyt. Timan valamiképpen – a tekintetével? A mozdulataival? – jelezte, hogy ezzel a két emberrel minden rendben van. Tud pár szót a nyelvükön, de ritkán használja – figyelmeztette tegnap az atya a doktornőt.

Zigont nem látták többet. Amint végeztek az evéssel, mindenki összekapta a holmiját. Emma sejtette, útközben nem számíthat segítségre. Mindenki maga törődjön a holmijával. Szorosan összetekerte a hálózsákot, míg egy nem túl vastag göngyöleg lett belőle. Mellétette a takarót, vagyis a másik “hurkát”, és mindkettőt a hátizsák szíjához csatolta. Ez a fél vállára került, a másik kezével megragadta az egyik vízhatlan gyógyszeres zsákot.

Két csónak várt a parton. Hosszúak voltak, és keskenyek. Talán kecsesek is, hiszen az orruk magasan kiállt a vízből. Emma látta, hogy miután berakodtak és maguk is beszálltak, a csónakok akkor sem süllyedtek meg jelentősen. Evezőpadok nem voltak, itt mindenki a fenékre ült. Már csak azért is, mert így kevésbé fordulhat fel a jármű – közölte Ambon. Hát Emma eszerint helyezkedett el.

Timan és Ambon került az ő csónakjába. Timan biztosan maga akarta így, hiszen ő volt a kis expedíció főnöke. A másik csónak a két legénnyel máris indult. A felkelő nap akkor világította meg a dombot, a falut. Aranysárga fény áradt keletről. Olyan valószerűtlenül alacsonyan érkeztek a sugarak, hogy minden árnyék hihetetlenül messzire húzódott. Még a pálmáknak is csak a törzsük árnyékát látta az asszony, a lombok árnyéka valahol igen messze volt.

Innen lentről, a vízfelszínről nézve a falu nagyobbnak látszott. De nem sokáig – az evezők sebesen dolgoztak. Emma csak kissé csodálkozott, hogy senki sem búcsúztatta el őket. De itt, úgy látszik, ez nem szokás. Vagy babonásak az indiánok? Valamilyen törzsi szokás tiltja a búcsúztatást?

Aztán csak az evezők vége csobbant. A nap mind magasabbra emelkedett. A folyó kiszélesedett, a zöld, erdőborította partok a távolba ugrottak.

Emma érzékeit eltompította az egyenletes, nem túl hangos neszezés. Minden evező bemerítésnél csobbant egyet. Nem nagyot. Aztán a csónak érezhetően mozdult előre, siklott a vízen. Utána az evezők kiemelkedtek, az izmos karok emelték őket, de akár egy ezüstös gyöngysor, úgy csöpögött le a sok vízcsepp, egyenesen a folyó nyugalmas felszínére. Amelyet csak a két csónaktól húzott V-alakok zavarták össze, de nem sokáig. Ha a doktornő hátrafelé figyelt, láthatta, hogy vagy száz méterrel mögöttük már ismét sima a folyó. Mintha nem is jártak volna ott az imént. Mintha semmi és senki nem zavarta volna meg a víz öröknek tetsző nyugalmát.