Nemere István

Nyiss ajtót, kedves!

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2015

ISBN 978-963-387-499-8

TARTALOM

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

7. fejezet

1.

Hella belépett a kis étkezdébe.

Régóta járt ide is. A hivatal környékén az évek során felderítette és osztályozta az összes éttermet. Igaz, ezek egy része később lezüllött, vagy éppen ellenkezőleg, megszépült és emiatt lett drágább, és akkor többé nem járt oda. Szerette a változatosságot is. Néha azt mondta önmagának: „Harminchárom éves vagyok, tehát még nincsenek megcsontosodott szokásaim. Nem vagyok rigolyák rabja, mint az öregek. Még változtathatok – akármin is változtathatok!” Ez utóbbi aztán jelszava lett. Bár az élet nem ezt mutatta – töretlenül hitte, hogy változtathat, ha akar.

Most éppen nem akart. Azon a hétfői napon éppen negyed egyet mutattak az órák – a bejárattal szemben, a pult fölött is volt egy jókora – amikor átlépte a küszöböt és a szeme máris azt pásztázta, van-e még szabad hely. Az imént odabent úgy döntött, ma itt ebédel. De először nem volt benne biztos, talál-e asztalt? Végül is éppen fizettek az egyiknél. Az étkezde kicsi volt, hangulatos, olcsó, és nem volt messze. Nem akarta ma kihagyni.

Az előző vendégek még fel sem álltak, amikor már ott toporgott mellettük. Közben észrevette, hogy egy középkorú férfi kíváncsian végigméri őt. A tekintete néhány másodperccel tovább időzött az alakján, mint máskor, mások esetében. Hella ezt jó jelnek vette, derűsen foglalt helyet. Szóval ma is megnézik őt a férfiak?

Hát persze, hogy igen! Két perc sem telt el, máris elkapta egy másik férfi tekintetét. Az sokkal fiatalabb volt az előzőnél, sőt talán Hellánál is. Az asszony úgy tett, mint aki semmit sem lát. Az étlapot magasan, az arca elé tartotta, de úgy, hogy a szeme azért végigpásztázhatta a férfiakat. Sajnos a fiatalabb hamarosan elment, az idősebbnek pedig megjött a partnere. Hella leeresztette az étlapot és most már csakugyan el is olvasta az ételsort.

Mikor feladta a rendelését, befutott Brenda is. Látva a helyzetet, csak annyit mondott a pincérnőnek, hogy neki is hozza ugyanazt, és lehuppant kolléganője mellé:

– Jaj, alig végeztem azzal a jelentéssel, máris újabb munkát sóztak rám. Ezzel el is megy a délutánom. Még jó, hogy most kiszabadultam – panaszolta. – Legalább valami jót rendeltél?

Brenda idősebb volt Hellánál, testesebb, és szétszórtabb is. Folyton keresett valamit, a tárgyai el-elvesztek, majd valamilyen megmagyarázhatatlan módon előkerültek ismét. No persze, nem mindegyik. Szőke haját oroszlánsörénnyé rendezve hordta, ennek kedvéért minden héten elment a fodrászához, akiről csak lelkendezve nyilatkozott. Otthon férj és három gyerek várta, de ha megjelent egy étteremben, azonnal megfeledkezett a családjáról. Mint most is. Úgy nézett körül, mint aki kész bármilyen szerelmi kalandra.

Persze a legtöbb ebédelő ügyet sem vetett rá. Banktisztviselők, néhány szemlátomást ideges bróker, meg hozzájuk hasonló szürke hivatalnokok jártak ide. Most sem volt ez másképpen. De azért Brenda királynői tekintetet vetett körbe, a szeme mélyén ott rezgett valami nyugtalan várakozás is. Hella tudta: attól tart, hogy lemarad valamiről. Ez így megy már talán húsz éve, hiszen Brenda harminchét éves – igaz, idegeneknek csak harminckettőt vall be – és elég korán kezdte a fiúzást. De néha olyan szeleburdi, mint aki még most sem akarja befejezni.

„Hát én sem vagyok különb, legalábbis gondolatban”, mondta magának Hella. És ismét körülnézett. De az összes jelenlévő hímneműt szemlátomást a táplálkozás foglalta le, mondhatni száz százalékban. Ezt Brenda is megállapította egy idő után, kicsit elcsüggedt. Csak az eléjük kerülő tányérok vigasztalták.

Hella a levest kanalazva kérdezte barátnőjétől:

– Otthon minden rendben?

– Hát persze. Reggel a szokásos versenyfutások a fürdőszoba, a konyha és a gyerekszobák között. Délelőtt meg délután a hivatalban nyaggatnak, este meg otthon a férjem – hamiskás pillantást vetett barátnőjére.

– No ne mondd, hogy mindennap akar tőled valamit! – nevetett Hella.

– Hát nem mindennap, persze, az túlzás is lenne – Brenda letette kanalát. – Nézd csak azt a fickót, aki most jött be! Milyen csinos!

A férfi tényleg csinos volt. Jó harmincas, olyan érett típus, akinek azonban még a tartásán, a mozgásán látni, hogy fiatal. Nyilván sokat sportolt, vagy még ma is kerget egy labdát, húz egy evezőt, ugrál egy teniszháló egyik oldalán.

De Hella csak ránézett és evett tovább. Brenda a szemével kísérte a férfit, míg az talált helyet magának, majd megjegyezte:

– Kár. Ha nem lett volna más szabad hely, csak ránézek és biztosan ideül. Elkezdünk beszélgetni, és ki tudja, mi lehet még a dologból...?

– Én el is mehetek, ha zavarlak a vadászatban – mosolygott Hella, de persze nem mozdult. Rögtön meg is indokolta: – Amelyik kutya ugat, az nem harap. És te ilyen vagy, kedvesem. Nagy a szád, de… no valld be őszintén, egyszer is megcsaltad már a férjedet?

– Egyszer igen – felelte amaz és hangosan nevetett. Majd elkomolyodott és úgy tette hozzá: – Ám ez egyelőre nem publikus, még neked sem. De azért arra számíthatsz, hogy egyszer majd elmondom. És nálad mi újság? Kedvenc férjed jelentkezett?

– Éppen tegnap telefonált. Ma este akar velem találkozni.

– Nocsak, elhatározta magát végre? Visszatér hozzád?

– Ugyan, Brenda! Úgy csinálsz, mintha nem tudnád, hogy két éve elváltunk.

– No és...? Mit számít az? Az emberek megismerkednek, összekerülnek, szétválnak és ismét találkoznak. Ez a világ rendje – filozofált Brenda, evett is, de közben a szeme ismét körbejárt. Néha egy kaméleonra emlékeztette Hellát, az is egyszerre tud minden irányba nézni.

– Hát én nem ilyen vagyok. De azt hiszem, Dennis sem az a típus. Nekünk, ha egyszer elegünk van valakiből, azt közöljük az illetővel és vesszük a kalapunkat.

– Így tett ő is. De ha ma este váratlanul azt mondaná, mostantól kezdve belátta, mégsem tud nélküled és a kislánya nélkül élni… hogy szívesen visszajönne, mi több, ez egyetlen vágya… – Brenda most végre elfeledkezett a férfiakról és barátnője szemébe nézett. Ám amit ott látott, nem nyerte el a tetszését. Mert Hella komolyan közölte:

– Nem fogadnám vissza. Éppen elegem volt belőle. Hát kell nekem egy olyan férj, aki hetente mással csal meg?

– Jobb az olyan, amelyiknek ugyanaz a szeretője van évek óta? – nevetett Brenda csúfondárosan, aztán ismét elkomolyodott: – De hát végső soron mégis ő a kis Rita apja.

– Ez tagadhatatlan. De ha elrontottam a házasságomat, még nem ok arra, hogy elrontsam az egész életemet. Huszonegy éves voltam, túl fiatal… túl fiatal mindenhez. Nem kellett volna bedőlnöm a szép szavainak. Csak egy évvel volt idősebb, egy évvel felettem járt a főiskolára, és én azt hittem, máris valaki lett belőle. Vagy hogy később viszi valamire. Hát nem. Nézz rám, hát mit értem el? Hová jutottam? Egy kis vöröskeresztes tisztviselőnő vagyok, ráadásul egy olyan osztályon, ahol sohasem lesz előléptetés. Tehát még egy szürke kis hivatalnok-karrier sem vár rám.

– Viszont a munkád érdekes. Nem úgy, mint az enyém egy emelettel feljebb.

– A munkám...! – legyintett az asszony. Akkor jött a pincérnő a második fogással, hát abbahagyták. Amint a tányérok cserélődtek előttük, nagy kedvvel fogtak az ételhez. Igazán pompás íze volt mindennek és Hella éppen úgy döntött, most néhány napig ide fog járni. Vagy akár egy álló hétig is. „Végigeszi” az étlapot, mindent kipróbál, hogy majd később csak azokat kérje, amelyek valóban ízlettek neki.

Brenda látszólag ismét a férfiakat figyelte. De aligha látott értékes zsákmányt, mert hamarosan visszatért az előző témához:

– Dennis egy szélhámos, ez igaz. De legalább lenne apja Ritának.

– Mit érek az ilyen apával? – vont vállat Hella. – Akkor már jobb, ha csak időnként bukkan fel. A múlt hónapban egyszer sem jelentkezett. A lányom lassan elfelejti, hogy volt egyszer egy apja is. Különben is, Rita számára ez egy igen ködös fogalom.

– A nagyobbik fiam osztályába huszonketten járnak – mondta ekkor Brenda. Látszólag semmi köze sem volt a témához, de Hella ismerte már barátnője stílusát. Tudta, egy perc és kiderül, miképpen kapcsolódik mindez Ritához. És nem is csalódott, mert Brenda így folytatta: – A huszonkettőből tizenöt elvált szülők gyermeke. Kilenc anya ismét férjhez ment, két apa újra nősült, ezeknek tehát mostohaszülei vannak. Körülbelül a gyerekek fele idegroncs, a többiek meg kiegyensúlyozott, egészséges és boldog emberkék.

– Most ezzel sokat segítettél – felelte Hella. – Ha a fele ilyen, a fele meg olyan, akkor hogyan lehet ezen eligazodni? Kinek nyújtanak támpontot ezek az adatok?

– Senkinek – ismerte el Brenda. Éppen belefogott volna, hogy ennek alapján mégis valamiféle elméletet vezessen le, amikor belépett egy magas, mosolygós – és ébenfekete bőrű férfi. Az oroszlánsörény megrezdült, Brenda tekintete a férfira tapadt. Hella mindezt látta és reménytelenül legyintett:

– Veled is csak addig lehet értelmesen szót váltani, míg fel nem tűnik egy hím.

Brenda megnedvesítette az ajkát:

– Igazad van, hím ez, méghozzá micsoda remek példány...!

Ebéd után együtt mentek vissza a hivatalba. Az épület két sarokkal odább volt, egy díszes kerítés mögött. Valaha nyilván tisztes úri palota volt. Még az 1960-as években hagyta örökül a Vöröskeresztnek egy elaggott arisztokrata hölgy, aki élete utolsó évtizedeiben amúgy is jótékonykodásáról volt híres.

Hella a kapu előtt elbúcsúzott Brendától. Az ő munkahelye is itt volt, de a bejárathoz a házat megkerülve juthatott el. Az előkertet éppen egy öreg kertész rendezgette, köszönésképpen megbillentette kalapja karimáját. Mielőtt felment volna a három lépcsőfokon, szokása szerint egy pillantást vetett az ajtó melletti táblára. Talán tudat alatt azt várta, hogy egy napon már nem az lesz rajta a felirat?

Nemzetközi Vöröskereszt

E SZ K I

Eltűnt Személyeket Kutató Iroda

Hella kinyitotta az ajtót és belépett.

Ugyanaz az illat, ugyanaz a szürkeség, ami elbúcsúztatta őt háromnegyed órával korábban. A széles folyosón álló szekrények is szürkék voltak. Talán az ablakokon is csak ilyen fény esett be.

A 11-es szoba a folyosó végén volt. Idegenül koppantak Hella léptei, pedig már sok ezerszer ment itt végig.

Az ajtó is olyan régimódi és előkelő volt, nem ide illő. A kilincse magas, azok a régi arisztokraták – akik valaha itt laktak – mind kétméteres óriások lehettek...? Néha elgondolkozott ezen. Persze a szobák mennyezete is majdnem kétszer olyan magasan volt, mint más, modernebb, normálisabb házakban. Az ablakok párkánya széles és vajszínű festékkel vastagon lemázolva, a festék nemegyszer láthatóan lefolyt a gyalult deszkák széléig és ott lelógó, kis cseppekben száradt meg.

De mindebből az idegenek semmit sem láthattak. Már csak azért sem, mert ide nem léphettek be. A fogadótér az épület másik oldalán, az utca felől volt. Vidéki postára emlékeztetett. Ott találkoztak az eltűnteket keresőkkel. Kéthetente Hella is vállalt ilyen ügyeletet. De ezek őt is, társait is megviselték. Roppant nagy türelem kellett ahhoz, hogy a többnyire nagyon idős embereket végighallgassák. Körülményes mondanivalóból, zavaros töredék-történetekből kellett kihámozni, miről is van szó és van-e akárcsak minimális esélye annak, hogy előkerítsenek valakit? Aki nemegyszer ötven vagy több éve tűnt el Európa viharaiban, esetleg egy másik kontinensre sodorták az események.

A főnökasszonya jött szembe:

– Hella, de jó, hogy látom. Mi van azzal a két portugál esettel?

– Amit a múlt héten kaptam...? Az egyik pozitív. Egy régi katonai névsorban akadtam nyomára annak a férfinak. A másik nem ilyen egyszerű, azt hiszem, a rokonoknak fel kell készülniök egy tragikus hírre. A jelek arra mutatnak, hogy az a kivándorlókat szállító hajó elsüllyedt, még mielőtt a brazil partok közelébe jutott volna. Csak azt lesz nehéz bebizonyítani, hogy a keresett személy azon a hajón tartózkodott. Ezek az emigránsokat szállító hajók kaptak ugyan némi kormánytámogatást az 1930-as években, de a kapitányok és tisztek saját zsebre is dolgoztak. Ezért maguk között megegyeztek, hogy a legolcsóbb fedélközbe saját „ügyfeleket” is toboroznak és a viteldíjjal egészítik ki a keresetüket.

– Ezért nem szerepelnek az utaslistákon sem a legszegényebbek?

– Pontosan így van, asszonyom. A maga idejében erről mindenki tudott, de azóta ugye majdnem nyolcvan év telt el… A fedélközi utasoknak ágyat sem kellett biztosítani, élelmezésről nem is beszélve. Nyolc-tíz napig tartott az út a gőzösökön, odalent pedig elképzelhetetlen zsúfoltságban éltek az emberek. Gyakran megbetegedtek, sőt járványok is kitörtek, de ilyenkor a hajó vezetése lezáratta a feljárókat és sorsukra hagyta a nyomorúságos utasokat. Csak a halottakat adhatták ki, azoknak tengeri temetést rendeztek – éjszaka, amikor az első- és másodosztályú utasok aludtak. Így aztán nem csoda, ha ezekről az utasokról semmi biztosat nem tudhatunk. Némelyik hajó arról volt ismert, hogy ott sok illegálist szállítanak. Ezeknek az utasoknak hetven százaléka célba ért, harminc odaveszett már útközben.

– Értem. A rokonoknak tehát ilyen értelmű válasz fog elmenni?

– Igen, asszonyom.

Hella csak ezután ért a szobájába. Mielőtt letelepedett volna az íróasztalához, még tett egy kört az információs adattárban. Minden úgy volt, ahogyan hagyta. Ide senki sem jár be. A telefonkönyvekkel teli szekrény, a modernebb CD-kre szedett telefonkönyvek. A mikrofilmekre vett négyszázharminc hírlap, egyik-másiknak ötven évfolyama is itt van ezekben a kicsiny kerek dobozkákban. A falon hatalmas térképek és feltűzött címek. Városok évkönyvei, névjegyzékek. Egy telefonszámlista, ahol minden nagyobb európai város hivatalai megtalálhatók. És persze a Vöröskereszt címlistái. Háborús katonai veszteséglisták ábécé sorrendben. Hadviselő felek kiadványai, katasztrófák áldozatlistái. A népesség-nyilvántartók hívókódjai.

Az asztalán két keresőcédulát talált. Nem is nézte meg őket, mert most éppen elég egyéb baja volt. A tegnap kapottak közül kettővel semmire sem ment, ezeket is tovább kell keresnie. Még az a szerencse, hogy nem várják el: amit reggel adnak, azt délutánra megoldja, leszállítsa. Van, hogy egyetlen óra alatt nyomára bukkan egy eltűntnek, és megesik az is, hogy hetekig hiába keresgél. Volt már olyan esete, akit időnként félretett, aztán megint elővett, és végül egy évvel később sikerült csak megtalálnia az illetőt. Helyesebben a sorsát fejtette meg, hisz addigra már nem élt.

De az is valami – mondogatta a hozzátartozóknak, – legalább bizonyosságot szereztek. Tudják, a mi munkánkban milyen nehéz és ritka dolog ez...?

A másik kettővel elbajlódott még egy ideig, de mindkét asszonyt meglelte. Az egyiket egy európai uniós névsorban. Az illető a jelek szerint nem is titkolta, hogy elutazik, csak a drága rokonok vesztették a nyomát. Elég olykor, ha rosszul bontanak fel egy távolból érkezett levelet, megsérül a borítékon a feladó címe, vagy éppenséggel elveszik a boríték. Odaadják valami megszállott bélyeggyűjtőnek, és az viszi a borítékkal együtt. Később meg nem tudják, hogy is válaszoljanak a Juliett néni vagy a Marcus bácsi levelére...? És a dolog felejtődik, felejtődik. Juliette néni megsértődik, hogy nem kapott választ, többet nem ír. De megesik, hogy karriert csinál ott a távolban, pénzhez jut, örökséget halmoz fel. Aztán egy ügyvédi iroda keresi a Vöröskeresztet – mi van a rokonokkal az óhazában? De megesik az ilyesmi fordítva is. A külföldre szakadt keresi otthoni rokonait. Nemegyszer bizony már túl későn.

Miután Hella ezekkel végzett, az órára nézett és hívta a kicsit. A „kicsi” különben lassan olyan magas lesz, mint ő. Rita is magas lesz, mint az apja. „Én sem panaszkodhatom a magam százhetvenöt centijével”. Nem véletlen, hogy vett neki egy mobiltelefont, pedig hát – enyhén szólva – nem állnak jól anyagilag, mostanában. Mióta Dennis csak ritkán és inkább véletlenszerűen fizeti a gyerektartást, és sohasem képes odaadni egyszerre a teljes összeget. Ami pedig járna – füstölgött magában Hella, ahányszor csak eszébe jutott. Mint most is.

– Rita...? Szia, kicsim. Hogy-hogy mi újság...? Ezt én akartam kérdezni. Elloptad a kérdésemet… – ezen nevettek egy sort, majd Hella folytatta: – Igen, ma este lesz a nagy találkozás. Apád elég titokzatosan viselkedett. Remélem, jó hírei vannak... Igen, menjél csak, és vegyél valami gyümölcsöt útközben. A többi bevásárlás ma az én dolgom. Szombaton majd együtt megyünk a piacra, megígértem. Hogy miféle örömöket találsz benne, fel nem foghatom. Nekem a piac egyetlen unalmas és fárasztó tülekedés, kislányom. No, vigyázz magadra, szia.

Csak utána vette kézbe azt a két keresőlapot. Amelyeket nyilván a főnökasszony rakott az asztalára, miközben ő ebédelni volt.

Az egyik nem látszott nehéz ügynek. Egy Timirma Molina nevű tizennégy éves lányt kerestek a nagyszülei. A rövid esetleírásból annyi derült ki, hogy szülei régebben meghaltak. A két nagyszülő nevelte a nevéből ítélve feltehetően bevándorló család gyermekét. Timirma – vajon a nevét a Timea és az Irma összekapcsolásából képezték? – egy kiadós veszekedés után otthagyta a két öreget és az iskolában sem bukkant fel. Ahová mellesleg azelőtt sem túl rendszeresen járt. Mellékeltek egy fényképet is. Afféle Lolita nézett Hellára. Egy kis nő, aki tizennégy éve ellenére a fényképezőgép előtt kidülleszti már létező mellét. A fekete szemek hetykén és kacéran tekintenek a gépbe, vagyis mindenkire, akinek ez a kép van a kezében. Így hát most Hellára is. Az asszony azért el tudta képzelni, hogy egy átlag férfira nagy hatást tehet ez a kép.

„A lányt nyilván elcsábította egy strici. Így szokták. Azóta meg ki tudja, hol jár már ez a Timirma?” De hát éppen ez volt a feladata. Az ő feladata mostantól, nem másé. A papírokból is látta, hogy az ügy az elmúlt egy évben végigjárta a szokásos utat. Gyámhivatal, rendőrség, körözés, néhány őrjárat benéz ide-oda, aztán már írják is a jelentést: „a keresett személyt nem találtuk.” Nekik csak ennyi, hiszen ezer más dolguk van. És mert azt hiszik, ez nem igazán fontos. Ettől nem hal meg senki.

Csak az nem jut az eszükbe, hogy ezek a kislányok elindultak egy úton, aminek a végállomása könnyen kiszámítható és sokkal hamarabb eljön, mintsem azt általában sejteni szokták. Hella kutatott már ilyen gyermeklányok után és voltak tapasztalatai.

Most viszont félretette a fotót. Holnap reggel készít róla olyan másolatot, amit faxon küldhet. Nem szokott túl szép lenni, de azokban az intézményekben, ahová elküldi a képet, felismerik – ha látták ezt a Timirmát az elmúlt egy évben. Mert pontosan egy éve veszett nyoma, és egy ilyen arcot – ha még ilyen! – nem felejtenek el. egykönnyen.

Azt is jól tudta Hella, hogy néhányszor majd el is kell mennie oda. Nem szerette azokat a helyeket, és veszélyes is a dolog. De hát ki más menne helyette...? Most csak lélekben felkészül, és holnap azért tesz egy kísérletet, hátha adminisztratív úton is nyomára bukkanhat Timirma Molinának.

A másik megkeresés érdekesebb, de reménytelenebb volt. Amikor Hella kinyitott egy-egy borítékot, már ösztönösen sejtette, milyen munkája lesz a beléje zárt ismeretlen helyen tartózkodó személlyel. Akiről itt szó van – érezte – nagyon jól elbújhatott. Ha már ennyi „nyomot” emlegetnek, de mindegyikről kiderült, hogy hamis volt – akkor az az illető tudatosan akart eltűnni a világ szeme elől. Az ilyeneknek nemegyszer végképpen nyomuk veszett és Hella sem lelt rájuk.

De kevés ilyen volt. Az asszony eddigi gyakorlatában ezek majdnem mindig férfiak voltak, akiknek komoly okuk volt arra, hogy egy idő után mindenki megfeledkezzen róluk.

A keresett személy fényképe viszont lenyűgözte. Harminc év körüli, de annál azért fiatalabbnak látszó, markáns arcú férfi nézett az objektívbe. Fekete-fehér kép volt és szemmel láthatóan egy műteremben készült. Nem afféle igazolványképnek szánta a megrendelő. Az arc kissé oldalt fordítva, a szakma minden szabályát betartva került a fényképezőgép elé. Sehol egy árnyék, semmi sem kellemetlen a képen. Minden valahogyan belesimul egy elvárható képzelt világba… És az arc mégis azt sugallja, nem való ebbe a világba. A férfinek magas a homloka, ez intelligenciát sugároz. A haja színe valószínűleg barna vagy világosbarna, semmiképpen sem szőke, de nem is fekete. Bajusz, szakáll nincs, a száj nem túl keskeny. Sőt, az alsó ajka négeresen duzzadt. Az áll nem feltűnően nagy, de akaratos. A szemek mélyen ülnek, onnan kicsit bizalmatlanul tekintenek ki a világba.

Valami megfogta Hellát a kép láttán. Tovább nézegette, mint általában szokta. Aztán nyúlt a papírokért és elolvasta, mit is tudunk jelenleg a fénykép gazdájáról?

Erik DiBero, született… Igen, most harminchét éves. Feltéve persze, hogy még él. Magassága 181 centiméter, súlya eltűnésekor 83 kilogramm. Egy végrendeletet teljesítő vidéki közjegyzői iroda indította meg a keresését. Itt vannak az iratok… Hát igen. A rendőrség tehetetlennek bizonyult, mint már annyiszor. Egy irat arról, hogy… No, ez érdekes! Hella kitette maga elé és alaposan szemügyre vette.

A közép-amerikai kis köztársaság, Honduras kék-fehér-kék zászlajával és címerével díszített értesítés másolata. Ezt az Európai Konzuli Hivatal küldte a közjegyzői irodának, megkeresésükre válaszolva. Közlik, hogy Eric (így, C-vel) DiBero átlépte a határt… pontos dátum… tizenegy évvel ezelőtt, és állampolgárságért folyamodott, amit meg is kapott. Két évvel később még bizonyíthatóan Honduras La Ceiba nevű városában lakott, attól kezdve viszont eltűnt. A neve felkerült a polgárháború feltételezett áldozatainak listájára. Minderről a hondurasi konzul egy diplomatától joggal elvárható együttérzéssel biztosította a közjegyzői irodát.

Hella nézte a papírokat és a fényképet. Valami azt súgta neki: egyetlen pillanatig se higgye, hogy ez az ember valóban meghalt egy távoli földrészen. Talán a tekintetből áradó optimizmus és öröm, az a magabiztos, de szelíd fölény sugallta neki: „ne higgy ezeknek, én élek...!”

Persze majd kiderül, tette hozzá kicsit szkeptikusan. Sejtette, a főnökasszony nem véletlenül osztotta rá éppen ezt az ügyet. Évek óta tudható a hivatalban, hogy Hella Shenkar – ha egyszer elhatározza magát – minden ügynek képes a végére járni. Nem adja fel, amíg nem jut eredményre.

Dennis szokása szerint késett.

Hella nem öltözött ki erre a találkozóra. Egyáltalán nem vélte úgy, hogy két évvel a válás után a volt férje kedvéért különlegesen szépnek kéne lennie. Brenda ugyan ezzel cukkolta őt még délután is. A maga modorában jegyezte meg:

– Ilyenkor szebbnek kéne lenned, mint a házasságotok idején valaha is voltál! Olyan bombázónak mutasd magad, hogy minden férfi utánad forduljon az utcán, az a nyomorult Dennis pedig titokban az öklét harapdálva ismerje el: mekkora marha volt, amikor otthagyod téged egy kis hülye tyúk kedvéért!

Hella természetesen nem hallgatott a tanácsra. Brendának különben sem tudta volna elmagyarázni a helyzetet. Vagy amit érzett régebben, és most. Dennisnek éppen azt kell éreznie, hogy nem sokat veszített. Így könnyebben létezik tovább. És ő, Hella is könnyen számolhat el a lelkiismeretével. No persze, ezt a szót nehezen tudta volna Brendának elmagyarázni.

A parkban elég meleg volt, mintha a nappal folyamán a tárgyak magukba szívták volna az ég és a föld melegét. Most pedig kisugározták mindenfelé. Hellának volt egy olyan érzése, hogy különösen a falakból és a szökőkút körüli járókövekből árad a nappali meleg. Virágillatot hozott a szél a park felől. Nem messze volt egy kis kávézó, ahol nem túl sokan ültek. Úgy döntött, ha megjön Dennis, oda telepszik le vele.

Tizenhat perccel a megbeszélt időpont után felbukkant Dennis. Nyurga volt, az arca most is olyan kölykös, mint… mennyi is? Tizenkét évvel azelőtt, a főiskolán. És az a bocsánatkérő mosoly is azokra az évekre emlékeztet. Akkor is késett. Mindenhonnan, mindig.

– Szia, ne haragudj… – lihegte. Futhatott a metrótól. Nincs kocsija?

Keveset kellett beszélniök, mert Hella még mindig empátiásan értette Dennis hangulatait. A mondandóját is. Amit nemegyszer ki sem kellett már mondania. Csak úgy, mint régen. Azon a bizonyos utolsó napon is Hella érezte meg, mi történt, és maga kérdezett rá. Dennis csak válaszolgatott… Brenda jutott eszébe és úgy döntött, most nem könnyíti meg az ex-férje dolgát. Ha állítólag olyan fontos mondanivalója van, adja elő.

Úgy lett, ahogyan sejtette vagy akarta. Dennis körülnézett és a kis kávézóhoz invitálta volt feleségét.

„Nem hozott virágot”, jutott Hella eszébe, de titkolta keserű mosolyát. Eddig, ahányszor összejöttek – általában mindig Dennis kérésére – anyagi ügyeket tárgyaltak és a férfi akkor virágot is hozott. Megengesztelendő azt, akit évekkel korábban olyannyira megsértett, akinek álmait romba döntötte? De Hella túl volt már a nagy szavak korszakán. Mint minden elvált, megértette: most a mindennapok küzdelmei várnak rá. És helytállt, immár évek óta.

Dennis kért egy kávét, Hella szintén. A park felől az asszony most is érezte a virágillatot. Mélyre szívta. Dennisből valami nagy gond áradt és Hella ettől már előre fáradtnak érezte magát. Mindenesetre egy pillanatig azzal foglalkozott, hogy lám, jólfésülten, divatos frizurával – amit ugyan nem fodrásszal csináltatott – és takaros ruhában ül egy szép helyen, egy férfival. Kívülről minden rendben lévőnek látszik, hitte. „De mi van bennünk?”

– Emigrálok – jelentette ki Dennis halkan. Hella az első pillanatban azt hitte, rosszul hallotta. De a szót követő csönd, a férfi tekintete – amely attól kezdve kerülte az övét – eléggé egyértelművé tette a dolgot. Árnyék esett közéjük, terebélyesedett.

– Ezt értsem úgy… hogy elutazol innen?

– Igen, Hella. Megint kirúgtak és nagyon kétlem, hogy valaha is kapok még állást a szakmámban. Itt már mindent megpróbáltam.

– De hát… olyan nagy az Unió – Hella máris megbánta, hogy kimondta. Dennis még azt hiszi, könyörög neki! Vagy hogy drámai csapásként éri a férfi távozása. Ennek legfeljebb Rita issza meg az árát.

– Az Unió talán nagy, de nem nekem – Dennis a rá jellemző módon felvetette a fejét. Kicsit büszkén. Anélkül, hogy lenne rá bármi alapja. Miért hivalkodik most is, amikor aligha mennek jól a dolgai? Közben meghozták a kávét. Hella nem is nyúlt a magáéhoz. Csak nézte az abroszt, Dennist, és mögötte az estébe hajló parkot. Valahonnan halk zene is ideszűrődött. De mindez most Hella számára láthatatlan, érezhetetlen háttér volt csupán.

– Itt nekem már nem terem babér. Egy nagyvállalat rúgott ki, és a szakmán belül egy belső és persze igen titkos feketelistára kerül a nevem. Soha nem ismernék be, hogy létezik ilyen lista. De a programtervezésnek vége, legalábbis itt. Kanadában viszont – hallottam – néhány szintén nem jelentéktelen cég éppen ilyeneket keres, mint én. Akik eleget tudnak ahhoz, hogy a segítségükkel a kanadai cégek az éles versenyben elébe vághassanak az európai és amerikai tervezőknek. Tudod, a mi szakmánkban az úgy van… – belelendült volna, de ekkor Hellára nézett. A madár azonnal lezuhant, nem szárnyalt tovább. Dennis lendülete máris elveszett, amortizálódott az asszony hűvös szemében. Fal nőtt közéjük.

– Mikor mondod el Ritának is? – kérdezte Hella.

Amitől félt, az rögtön bekövetkezett. Dennis leszegte a fejét, hallgatott egy sort. Végre igen nehezen kinyögte:

– Arra gondoltam, hogy te… majd te megmondod neki.

Hella kitört:

– Normális vagy te? A lányod már nem egy csecsemő! Tizenegy éves, ha nem tudnád! Persze, olyan régen látogattad meg, hogy talán már fel sem ismernéd. Nem csoda, ha a korával sem vagy tisztában! Én mondjam el neki, hogy az apja elment és talán soha többé nem látja?

– Azért ez túlzás…

– Micsoda? Az, hogy Rita tizenegy éves?

– Nem, hanem hogy éveken át nem láthat… hiszen ha megkapaszkodom odaát... ha már lesz rendes állásom, lakásom és fizetésem…

– Akkor hazalátogatsz? Mint egy amerikai nagybácsi, szórni a dollárt meg az eurót? Felvágni a kislány előtt, aki persze úgynevezett tisztes szegénységben nő majd fel? Éppen a kamaszkorában nélkülöz majd, amikor a többiek kezdenek egyre szebben öltözködni? Divatos cuccokat hordani? Azt hiszed, dicsekszik majd azzal, hogy az apja Kanadában él? „És mit küldött legutóbb?” – kérdik majd a barátai.

Dennis feje lehorgadt:

– Majd felhívom olykor…

Hella megsemmisítő tekintetet vetett rá:

– Megfutamodsz a bajok elől. Mindig ilyen voltál – hatalmas düh tombolt benne. Még maga is csodálkozott, hogy ehhez képest mennyire uralkodik magán. Sőt, most még inkább visszafogta magát. Pedig az undor, akár a láva, ott forrt a testében és attól tartott, hirtelen kiömlik. Hogy nem csak jelképesen hányja le Dennist – mint tette azt gondolatban olyan sokszor. Keserűség forrt a torkában, amikor folytatta. – Gyáva vagy. Nem mersz Rita szemébe nézni, ugye...? Mellesleg az enyémbe sem. Tudod, mit? Menj csak el Kanadába, vagy bárhová a világba. Voltaképpen tisztább lesz a helyzet. Megszűnik ez az örökös bizonytalanság. „Jön-e apa a hétvégén? Ad-e egy kis pénzt a háztartásra meg új cipőre...?” Hát kell ez nekem? Mindenképpen jobb lesz, Dennis, ha beáll egy olyan időszak, amikor már egyáltalán nem kell veled számolnunk. Mától fogva egy nulla vagy és nem akarunk többet látni. Ha lehet, ne is telefonálj és ne küldözz érzelgős leveleket – tudom, abban nagy vagy. De csak abban.

Felállt. A kávéhoz hozzá sem nyúlt. Egy bankjegyet dobott az asztalra. A pénz éppen Dennis arca elé esett. Ez sértés volt – és Hella éppen annak szánta. Látva, hogy a férfi nem hőköl hátra, nem igyekszik visszaadni neki a pénzt – tudta már: nem is tudná kifizetni a kávét. Úgy jött ide, hogy mindenét feltette arra a repülőjegyre...? Vagy hajóval megy? Oly mindegy, már nagyon is közömbös. Dennis és az a nyomorult élete is.

Sarkon fordult és rohant. Majdnem feldöntötte a mit sem sejtő pincérlányt, aki utánanézett. Aztán vissza az asztalhoz, ahol Dennis csak most mozdult. Lassan húzta maga elé Hella csészéjét is. Ha már kifizeti mindkét kávét, hát nem fogja otthagyni…

A pincérnő megvetően lebiggyesztette az ajkát.

Otthon semmit sem szólt Ritának. Majd a hét végén, gondolta. Afféle bevett gyakorlatnak számított már kettejük között. Akinek fontos bejelenteni valója van, ami tűri a halasztást, megvárják a szombatot. Aztán ha kell, másfél-két napig is eltöprengenek rajta, meghányják-vetik. Valamilyen értelemben Hella kedvelte is ezeket a „problémás szombatokat”. Ilyenkor Rita nagyon közel volt hozzá. Azelőtt soha nem hitte volna, hogy már egy tizenegyéves gyerek lelkivilága is ennyire bonyolult tud lenni. Nemegyszer Hella felfedezőnek érezte magát. Aki nehéz terepen, egy őserdőben, nádak, liánok között vág utat magának és bár elér egy-egy közeli célt, fogalma sincs róla, merre is jár voltaképpen...?

Brenda előtt viszont nem titkolhatta el a dolgot. De már úgy ment ebédelni, hogy előzőleg elintézte főnökasszonyával: nem is kell visszajönnie. Hiszen a kiskorú eltűnt személy, Timirma Molina ügyében fog nyomozni délután. Amivel délelőtt természetesen semmire sem jutott, hiszen amit telefonon vagy fax révén el tudott intézni, az csupa negatív eredmény volt. Itt nem látták, ott nem tudtak róla, amott nem is hallottak ilyen nevű vagy külsejű leányról.

– Dennis egy barom – közölte Brenda megsemmisítő véleményét, miután meghallgatta barátnője beszámolóját.

– Egyetértünk – és ezzel Hella már menni akart, de Brenda megfogta a karját. Aznap kevesen voltak az étkezdében, nyugodtan beszélgethettek. Csak éppen Hellának nem sok kedve volt kitárgyalni Dennist előlről és hátulról, madártávlatból és szexközelből – márpedig Brenda előszeretettel végzett efféle élveboncolásokat.

– És mit fogsz csinálni? Hogyan kényszeríted, hogy fizessen gyermektartást és egyáltalán...?

– „És egyáltalán” nem tudom, mit kéne tennem. Ami pedig a gyermektartást illeti, Brenda, hát fulladjon meg vele Dennis. Építse csak a karrierjét, amire mellesleg nem látok sok esélyt, még Kanadában sem. Vagy ott különösen nem. Az egyetlen gondom, hogyan fogadja majd mindezt Rita? Semmi más nem érdekel. Eddig is szegényen éltünk, ezután is azt tesszük majd. Végső soron ha Dennis nem emigrál, akkor sem küld pénzt. Szóval nincs különbség, ergo: nem is történt semmi – most már határozottan felállt. Brenda megrázta aranyló szőkeségét, a sörénye pompásan csillant a kintről besütő nap fényében. És ő tudta ezt, hiszen a nagy tükörben most is hol önmagát, hol a többi asztalnál üldögélő férfiakat figyelte éhes szemmel.

– Nem így kéne ezt csinálni – mondta még gyorsan Hellának. – Elkapni, kifacsarni belőle, amit még lehet, aztán eldobni. Így járjon minden férfi, aki nem tartja a szavát!

De ekkor elment a háta mögött egy előkelő tartású negyvenes férfi, szabad asztalt keresett. Brenda már nem is figyelt Hellára. Az asszony csak mosolygott, hát igen, Brenda már nem javul meg – és ment a dolgára.

Az az otthon tulajdonképpen nem volt szép. Vöröstéglás, kétemeletes épület terpeszkedett a külváros szélén. A közelben duplasínes vasúti pálya vezetett el, szinte folyamatosan száguldottak rajta a vonatok. Elég rossz házak lepték el a környéket, ilyenkor minden előkertben ruhák száradtak kötélen. Szakadt alakok kis csoportja várakozott a szűkös parkolóban. De ők nem kocsival jöttek. Férjek lehettek, iszákosak, nyomorgók. Ketten leültek egy alacsony kőfalra és barna zacskóba rejtett palackból kínálgatták egymást. Hella látta a feliratot:

Férfiaknak tilos a belépés

Meg a másikat is, amelyik sokkal kisebb betűkkel hirdette, hogy ez egy alapítványi anyamentő otthon. Hella nem először járt itt. Eszébe sem jutott volna tiltakozni a férfiak hátrányos megkülönböztetése ellen. Jól tudta, miféle férfiak szeretnének bejutni az épületbe, és miért. A benti nők egyetlen vágya az volt, hogy ezekkel soha többé ne kelljen találkozniok.

A vastag, zsilipszerű kapun áthaladva ismerősbe botlott. Legalább nem kellett őt az emeleti irodában keresnie. Antonella, az igazgatónő helyettese rámosolygott:

– Üdvözlöm, Hella. Mi járatban?

– A szokásos – és mutatta a fényképet. Antonella magas, erőscsontú, nem szép asszony – mindenkivel nagyon kedves volt. De Hella már tudta: ha igaza érdekében kell fellépnie, bizony már csöppet sem ilyen engedékeny vagy kedves.

– Mikor kellett volna itt járnia?

– Pár hónapja. Tizennégy, de tizenhatnak látszik.

Antonella a fotót gusztálta, aztán visszaadta:

– Emlékeznék rá, de nem járt itt. Kérdezze meg Celesztinát, vagy Mariát.

Ezek a „kódok” nekik természetesek voltak. Tudták, mit beszélnek. Hella eltette a fotót:

– Kár. Elfogytak a névjegyeim, vihetek?

– Természetesen. Maga legalább nem küld ide akárkiket.

– Csak aki megérdemli – még egy röpke mosolyt váltottak. Hella felmarkolt egy kis kupac névjegyet, táskájába süllyesztette és ment tovább.

Metróval ment, komor külvárosi gyárak között jött felszínre ismét. Már a kijáratnál annyi volt a koldus és a kéregető, a rögtönzött virágcsokor-árus és hajléktalan. Néhányan tévedhetetlen érzékkel tapadtak rá azonnal – érezték, mi lakozik benne. Hella sohasem jött rá, miképpen működik ez...? De ha csak közeledett egy koldushoz, aki a falnál állt látszólag közömbösen – ámde megpillantva őt azonnal elvált a faltól, kijött a járdára és megszólította őt. Akadtak közöttük emigránsok, akik a nyelvet sem törték – azok csak néztek rá olyan átható tekintettel, olyan kegyetlen könyörgéssel, agresszíven bombázták a jóságát azokban a döntő másodpercekben. „Érzik bennem a balekot”, mormolta ilyenkor. Egyszerre volt dühös és meghatott. Meghatotta, hogy ennyire bíznak benne, hogy ismerik a lelke rejtett bugyrait, hiszen ott legbelül Hella mindig mindenkinek adott volna az övéből. Ugyanakkor dühítette, hogy ez ennyire látszik?

Most némi aprót osztogatott szét köztük. „Köszönöm, Madame”, mondta az egyik, egy fogatlan, meghatározhatatlan korú, bűzlő férfi. Hella idegesen rámosolygott, és menekült kifelé.

Az egyik gyártelep hosszú szürke kerítése mentén haladt. Jöhetett volna kocsival is, de nem szívesen hagyta itt magára az autót. Még a kolostornál sem. Az épület valamivel régebbi volt, mint errefelé a többiek. A lakónegyed szélén állt, kellemes színfolt a sok modern ház között a tornyos kapujával.

Celesztina nővér szeretettel üdvözölte őt. A képet forgatta kis ideig:

– Alighanem járt itt. De mintha más nevet mondott volna be. Azt hiszem, terhes volt.

– Hová küldték? – Hella tudta, hogy előrehaladott terhes nőket nem tartanak itt a kolostorban. Az elesett nők szállásán ugyanakkor már gyermekes anyákat is befogadnak. Lányanyák, otthonukból kiűzött asszonyok, kábszeres nők… Mindaz, amit a nagyváros afféle salakként kitermel. És amit ugyanakkor így vagy úgy kivet magából.

Celesztina nővér sima bőre halvány volt, kék szeme vizenyősen puha, mintha vízfesték lett volna. A szája is alig-piros, mintha túlvizezték volna a festéket. Ha mosolygott, halvány volt még az ínye is.

– Meg kell néznem a naplóban. Csak arra nem emlékszem, milyen néven mutatkozott be...? Tudja, Hella, mi senki személyazonosságát nem kutatjuk.

– Elég baj az ilyenkor, főleg a Vöröskeresztnek és a családnak.

Celesztina még egyszer megnézte a fotót. A kis irodában a fehér falon az egyetlen „dísz” egy mahagóniból faragott fekete feszület volt. Krisztust csak jelképesen, néhány kidudorodással ábrázolta az ismeretlen művész. Fél testtel a meztelen férfi voltaképpen maga volt a kereszt. Benne lapult annak anyagában, és csak itt-ott bukkant ki belőle. Mintha a kereszt anyaga puha gyurma lenne, amelybe előzőleg belesüppedt a megfeszített. Alul csak a két térde látszott ki belőle, ágyéka a kereszt volt, mellkasa ismét ő maga. És a feje, de az is csak a fülek vonalától jött elő.

Celesztina látta, hogy Hella a feszületet tanulmányozza:

– Aki azt csinálta, egykor kertész volt nálunk. Aztán ismert művész lett.

Érződött büszkesége. Közben lapozgatta a naplót, homlokát ráncolta.

– A családja keresi...? Jobban kellett volna rá vigyázni. Csinos lány volt… szóval, amíg lány volt – kissé zavartan kerülgette a teherbeesés kérdését. Ami pedig tény volt, de Celesztina felvilágosult nővér létére sem tudta elfogadni. Végre rábukkant egy rubrikára: – Ez az! Biztosan ő volt. Azt hazud… szóval azt állította, hogy Hernandez a neve. De amikor Teresita nővér spanyolul szólt hozzá, nem tudott neki válaszolni.

– Mit gondol, miért használt álnevet?

– Szégyellte a terhességét. Különben az ötödik vagy hatodik hónapban lehetett, az orvosunk sem tudta egészen pontosan megállapítani. Pár hét tévedés lehetősége mindig fennáll.

Ezt Hella is tudta, hiszen annakidején Rita is ilyen bizonytalansággal született, szerencsére egészséges volt.

– Hová került innen ez a… Molina-Fernandez?

– Maria nővérék intézetébe. Ez minden, kedves Hella?

– Igen, és köszönöm, nővér.

Amikor ismét az utcán volt, eszébe jutott: egy kicsivel lelkiismeretesebb rendőrségi vizsgálat is eljutott volna idáig, és máris Timirma Molina nyomára akadt volna a hatóság. De az első rendőr maximum Antonella nővérig jutott el, és ott hallván, hogy „nem”, hát nem is ment tovább. Megírta jelentését, miszerint ebben a városnegyedben nem bukkant fel a keresett kislány.

Most megint át kellett utaznia egy másik negyedbe. Buszon zötykölődött, de nem bánta. Unta már, hogy folyton kocsin járta a nagyváros utcáit. Az kényelmetlen, veszélyes és idegesítő. Itt legalább a vezetéssel nem kellett törődnie, és parkolóhelyet sem keresett. Nézhette az embereket, ezt mindig is szerette csinálni. Bár valahol a lelke mélyén utálta ezt a sok kényelmetlenséget, mégis örült, hogy ez a munkája a Vöröskeresztnél. Embereket keresni nagy öröm, különösen akkor, ha a végén rájuk talál.

De ez nem látszott ilyen biztosnak Timirma Molina – Hernandez? – esetében. Ez hamar kiderült, amint Hella nyüzsögni kezdett az épületben. Itt mindig sokan voltak mindkét oldalról. A gondozottak, a segítséget kérők folyton jöttek. Az egyházi anyamentő intézetben sok civil dolgozott. Nemcsak apácák rótták a folyosókat, akadtak ott szociális munkások, pszichológusok, néhány nagyobb alapítvány eleve oda telepített hivatásos segítője is. Maria nővér sovány, aszkétikus alkat volt. Húsz éve igazgatta az intézményt. Ritkán mosolygott, de Hellának most azért juttatott egy röpkét:

– Hello, Hella! – ezt a szóviccet minden alkalommal elsütötte. Maria nővérnél ez volt a humor csúcsa.

– Üdvözlöm, nővér – és Hella, szintén régi szokása szerint, előrántotta a fényképet. Amit a földszinten már sorba mutatott a civil segítőknek, de senki sem ismerte fel. – Most őt keresi a Vöröskereszt.

Maria alaposan megszemlélte a fotót, aztán behívatta egy segítőjét. Ketten közösen kisütötték, hogy valóban, „Hernandez” néven járt itt nemrégen egy fiatal hölgy. Hogy tizennégy és fél éves lett volna...? Dehogy, minimum tizenhatnak nézett ki. Két komor külsejű fiatalember kísérte, elég nehéz volt tőlük megszabadulni. Végül a rendőrség említésére nyomtalanul felszívódtak.

– Hasonlított a fényképre.

– Csak nagyobbnak, idősebbnek tűnt.

– Egy nyilvánosházból jöhetett, szerintem.

– A kapus talán látta a kocsit.

Ez jó ötlet volt. És Hella nem hiába bízott a szerencséjében. Az intézet egyik kapuőre emlékezett a lányra:

– Csinos volt, és a csecsemőjét is maga vitte ki innen. Már majdnem hívtunk neki egy taxit, amikor megjött érte a Nyurga Tom, az vitte el.

– Nyurga Tom?

– A „Kék Öböl” mulató gazdája. Három utcára van innen.

Hella megköszönte és már ott sem volt. Negyedórával később a „Kék Öböl” előtt állt. Addig azt sem tudta, hogy létezik ilyen mulató. De mennyi minden lehet még ebben a betondzsungelben, amiről nem is hallott soha. Néha úgy érezte magát, mint Kolumbusz Amerika partjainál. Akár ő volt az első, a földrész igazi felfedezője, akár nem. Amikor odament, az egész nyugati féltekén ő volt az egyetlen fehér ember. No meg a legénysége, persze. Akármit pillantottak meg, azt előttük nem látta Európából jött ember.

Hát így volt ezzel Hella is. Bármit felfedezhetett, amit az ottaniak, a beleszokottak már ismertek, sőt untak. De neki és a hozzá hasonló millióknak ez is újdonság volt.

Veszélyes is.

Amikor odaért, rakodómunkásokat látott. Bútorokat cipeltek be az épületbe. Előkapta mobilját és felhívta régi ismerősét, a rendőr Ribeirát:

– Ribeira… Hella Shenkar vagyok. Igen, naná, miért éppen a mai nap lenne kivétel...? Szóval dolgozom. Van egy járőrkocsid a Kék Öböl környékén? Remek. Szeretem, ha te vagy az ügyeletes tiszt. Most bemegyek Nyurga Tomhoz és kicsit viharos beszélgetésem lesz vele. Örülnék, ha tíz perc múlva ideállna egy járőrkocsi a ház elé és ha újabb tíz perc múlva sem jövök ki, akkor a fiúk bejönnének utánam… Kösz, Ribeira.

Hella még csak harminchárom éves volt, de Ribeirát vagy tíz éve, a vöröskeresztes munkája kezdetétől ismerte. A hadnagy régebben az eltűnteket felkutató osztályon dolgozott, később átkérte magát az akciósokhoz. De az ismeretség, a barátság nem szakadt meg. Hella ismerte Ribeira feleségét is, a csendes, vékonycsontú, de széparcú nőt.

Amikor bement a házba, kicsit megborzongott. „Miért kell nekem mindig krimikbe keverednem?” Ugyanakkor remélte, nem lesz szó ilyesmiről. Az éjszakai bárok nappal sokkal rosszabbul néznek ki. Aki látja a bútorokat, azt most nem védelmezi a leplező félfény, a jótékony árnyak és az ügyes megvilágítás sem álcáz semmit. A szokatlan időpontban érkező látogató csak azt a fanyar cigarettafüst-szagot érzi, ami már beitta magát a függönyökbe, drapériákba, bútorokba, szőnyegekbe. A falakba.

Megtermett fickó állta el útját:

– Kit keres? Ide éjjel kell jönni… asszonyom.

– Nyurga Tomhoz jöttem, fiatalember – Hella igyekezett kemény lenni. – Szóljon neki, hogy a Vöröskereszttől keresik.

Felmutatta igazolványát is, ami persze nem hatotta meg a fickót. Akadékoskodott, végül felszólt valahová telefonon. Kicsit röhigcsélt is. Vöröskereszt...? Az is valami hatóság?

De aztán bevezette Hellát a bárba. Alig néhány fény égett ilyenkor, a helyiség inkább egy temetkezési vállalat ravatalozójának látszott. Akkor takarították. Hella leült egy székre.

Nyurga Tom jött is. Ilyenkor délután fáradt volt, hunyorgó, bizalmatlan. Hella nem ijedt meg tőle:

– Nézze, Tom, nem azért jöttem, hogy bajt csináljak. De egy hölgyet… szóval egy fiatal lányt kerestet a családja és a nyomok magához vezettek. Ezért vagyok itt.

A magas férfi rábámult. Amúgy is sok baja lehetett az életben. Mint minden éjszakai mulató tulajdonosa, folyamatosan a maffiák-rendőrség-vendégek háromszögben lavírozott. Hella eléje tette a fotót. Tom felállt, a legközelebbi lámpához ment, ott jobban látta.

– Timirma Molina az igazi neve. Lehet, hogy „Hernandez” néven ismeri?

Tom a fejét rázta és szóra nyitotta a száját, de…

– Ne siesse el a választ, Tom. Valamelyik embere nézzen ki a ház elé. A rendőrök bejöhetnek utánam, vagy helyettem is. Szóvá teszik majd, hogy balesetveszélyes a világítás, vagy túl meredek a raktár lépcsője… Tudja, hogy van az, Tom. Még azt is javasolhatják, hogy ideiglenesen zárják be a mulatót. Kinek jó az...? No és minek okozzunk gondot egymásnak, nem igaz? Nekem Timirma kell, persze a gyerekével együtt. Maga hozta el őt a szülőotthonból, hát tudja, hol találom meg.

Tom nézte a nőt. Valami megmozdult benne. Csöppet sem félt a fenyegetésétől, ugyanakkor tudta, igazat szólhat. Ám erről is meggyőződött. Utasítására az egyik takarító kiment, és visszajött:

– Tényleg ott állnak, főnök. Várnak valamire.

Hella fellélegzett. Ribeira betartotta a szavát. Persze, ennek ára lesz. Ha legközelebb a rendőrség keres egy eltűntet, Hellához fordulnak majd tippekért. És akkor ő segít majd a hadnagynak. Kéz kezet mos.

– Ugye, nem akar balhét… asszonyom?

– Nem, Tom. Nekem csak Timirma kell, és többé nem lát – azért elővett egy cégjelzéses névjegyet. – De lehet, egyszer maga akar majd kerestetni valakit. Akkor forduljon hozzánk bizalommal.

Tom nem nézett rá, úgy mondta:

– Tulajdonképpen meguntam már a nőt. A gyerek pedig nem az enyém, már terhesen ismertem meg. Úgy volt, hogy idejön táncolni, meg konzumnőnek. Ő most is azt hiszi. De a terhesség tönkretette az alakját – nem mondta ki a „megszabadulni” szót, de Hella sejtette, most még Tomnak is jól jött ez az ügy. Hát mondta a címet, és hozzátette:

– Ez itt van két utcával odébb, egy vörös kétemeletes ház. De oda ne menjen be a rendőrök nélkül – a névjegyet ujjai között forgatva lassan ballagott tova. Elnyelte a bár egy sötét sarka. Hella már meg sem tudta köszönni az információt.

A mulató előtt a rendőrök kissé csodálkoztak, amikor szótlanul beült mögéjük:

– Szóljanak be kérem Ribeira hadnagynak. Engedélyezze, hogy elmenjünk egy közeli címre, ahol szükség lesz önökre.

Háromnegyed órával később egy taxiban ült. Mögötte Timirma és a csecsemő. A lányanya arca felpuffadt a sok sírástól. Most csak magában pityergett. Hella hátrafordulva magyarázta:

– Ne félj, Timirma. Hazamegyünk. És bármennyire is dühösek rád, örülnek majd, hogy előkerültél.

– És… mi lesz… a kicsivel? – Timirma csakugyan megcsúnyult. De Hella azt is látta, ebből a gödörből kijöhet még. Egészen csinos nő lesz a Molina-lányból, ha megszűnik oly feszülten élni. És persze ha a családja békén hagyja. De erre majd ő rábeszéli őket.

Míg a taxi kanyargott az utcákon, mobilján felhívta a főnökasszonyát:

– Hella vagyok. Sikerrel jártam.

– Melyik ügyben?

– A fiatal lány előkerült. Persze, már nem olyan fiatal és főleg nem lány, hanem anya – halkan szólt, amaz ne hallja a hátsó ülésen. – Most viszem a szüleinek.

– Remek munka volt, Hella. És mi van a másik üggyel...?

– Holnap nekiesek. Ott úgyis inkább adminisztratív úton kell nyomozni. Ezer telefonunkba kerül majd.

– Hát csak így tovább, kedves Hella.

A vonal megszakadt. Hella az órájára nézett. Három óra felé járt. Most már nyilvánvalóan nem megy vissza a Vöröskereszthez, arra a kis időre nem érdemes. De ha felhívja Ritát, talán sikerül elcsalnia őt egy fagylaltozásnak, ligeti sétának álcázott komoly beszélgetésre. Ami tegnap óta aktuális volt és nagyon nyomta is Hella lelkét.

Önkínzó ötlettel ugyanabba a kávézóba hozta Ritát, ahol előző este az apjával beszélgetett. Minek is várt volna mindezzel a hét végéig? Remélte, Ritát nem viseli meg a dolog túlságosan. És ha mégis, azt az egy pénteket eltölti az iskolában – szomorúan is. Utána jön a szombat és a vasárnap, otthon maradhat, bánkódhat. Majd kitalál egy kirándulást, amivel eltereli a figyelmét…

Rita egy süteményt majszolt, míg Hella felkészült a beszélgetésre. De semmire sem ment ezzel, mert a kislány az első pillanattól kezdve tudta, mire megy ki a játék. Ki is mondta:

– Apáról fogsz beszélni.

– Honnan tudod? – Hella kiesett a szerepéből.

– Az a ránc a homlokod közepén… évek óta csak akkor látom, ha apáról akarsz mondani valamit. Vagy ha rágondolsz.

Hellát bosszantotta, hogy a gyerek így átlátott rajta. Ugyanakkor örült a megfigyelőképességének. E vegyes érzelmekkel akart szövevényesen beszélni Dennis újabb húzásáról. De Rita ismét „lelőtte”:

– Ne fáraszd magad, mama. Az utolsó pillanatban mégis rászánta magát egy telefonra.

Ez meglepte Hellát:

– Tényleg felhívott az apád?

– Igen, ma délelőtt. Azt mondta, már a hajón van és most mennek ki a kikötőből. És hogy legalább három-négy évig biztosan nem jön vissza, mert valami szerződést ajánlottak neki, ami minimum három évre szól, de meghosszabbítható…

„Hazudott”, tudta Hella. Dennisnek nem volt semmilyen szerződése, a sötétbe ugrott, amikor elhagyta Európát. És az sem biztos, hogy Kanada volt a cél, lehet, valami sokkal rosszabb helyre ment. Hondurasba például. Miért jutott eszébe éppen Honduras...? Ja igen, a DiBero-ügyben olvasott arról az országról. No és arról már nem is szólva, hogy aligha hajón ment el. Egy repülőjegy olcsóbb. Már persze akkor, ha valóban Kanada az úti cél…

– Mama, mi igaz mindebből?

Hella sóhajtott. Egyszerre volt gondterhelt, de meg is könnyebbült:

– Nekem tegnap este mesélte el mindezt. Hogy valóban kapott-e munkát, azt nem tudom. De majd ott szerez magának valamit… biztosan. Nekünk meg össze kell húznunk magunkat, már ami a pénzt illeti. Eddig is rendszertelenül fizetett és mindig kevesebbet, mint amennyi járt volna.

– A bíróságra kellett volna vinni az ügyet.

– Te odavitted volna? – Hella megint csodálkozott. És nem hitt Rita elszántságában. Inkább a pillanatnyi harag dolgozhat a kislányban, vélte. Csalódott az apjában, már nem először.

Rita hallgatott. Hát Hella beszélt tovább:

– Tudod, az ember nem szívesen citál valakit a bíróság elé, ha nem muszáj. Éppen elég volt az a válóperes tárgyalás… Idegenek elé kellett kiállnom. Azzal az emberrel, akivel előtte majdnem tíz évig éltem. És azok az idegenek mindent tudtak rólunk, hiszen előzőleg mi mondtuk el az ügyvédeknek a másikról az összes csúnya, terhelő, negatív dolgot… És ezek az idegenek dönthették el, hogy mi továbbra is együtt fogunk-e élni, vagy elválhatunk egymástól… végre? Hát annyi éppen elég volt, kicsim.

Csak akkor szólította „kicsimnek”, ha fontos témáról volt szó és szeretett volna közelebb kerülni a gyerekhez. Általában sikerült is. Nem voltak nagy konfliktusaik – eddig. De azért Hella sejtette, hogy azok még előttük vannak. A következő évek igen viharosak lehetnek.

Rita nem nézett fel. Villájával már alaposan szétmorzsolta a süteményt, itt-ott felismerhetetlen massza lett belőle. Látszott, erősen töpreng. Hella hát folytatta:

– Apád nem az ellenséged. Talán az enyém sem. A válás elkerülhetetlen volt, mert már nem tudtunk tovább megmaradni egymás közelében… van ilyen, kicsim. Lehet, egyszer magad is megtapasztalod, bár nem kívánom neked. De annyi minden van az életben, hiszen az olyan bonyolult…

Rita egyszercsak azt mondta:

– Én nem akarok felnőtt lenni.

Hella felnevetett, de azonnal el is komolyodott:

– Most már én sem. De hogyan menjek vissza „gyerekbe”...?

Ekkor végre Rita is mosolygott egyet és a tányérjára mutatott:

– No, ilyen sem esett meg velem mostanában. Nem ízlik a süti. Nem kérünk inkább egy fagylaltot...?