Nemere István

Őrültek a trónon

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2015

ISBN 978-963-387-504-9

TARTALOM

1. Egy józan-bolond uralkodó szertelen élete

2. A véres ifjú ámokfutása

3. Gyenge elme, gyenge test

4. Tizennégy éves rémálom

5. Az éjszaka lánya

6. Vécében született, uralta a fél világot, majd nyomorban halt meg

7. A lelki és testi nyomorék

8. Egy cár a téboly határán

9. A női aktok megszállott szerelmese

10. Fekete élet, fekete sors

1.
Egy józan-bolond uralkodó
szertelen élete

(Tiberius Claudius)

Ezekkel a Claudiusokkal mindig történt valami.

Már elég régen éltek Rómában – századokkal korábban vándoroltak be egy szabin kisvárosból és hamarosan vagyonos, tehetős polgárok hírében álltak. A közéletben is részt vettek – igaz, váltakozó előjellel és sikerrel. De azért nagyjából mégis pozitívan. Akkor még senki sem tudott semmit a genetikáról és az öröklődés titkairól. Így hát nem is sejthették, hogy a kezdetben csak kissé hibbant ősök vérvonala folytatódván eljön egy olyan pont, egyszercsak olyan utódok születnek majd szinte sorozatban, akiknek elméje enyhén szólva nem lesz rendben.

Volt a Claudiusok között csaknem harminc konzul, vagyis a két állami vezető egyike – még a köztársaság korában –, akadtak hadvezérek, politikusok. Még olyan is, aki a punokat győzte le Hannibál idején. De volt ott rablóvezér és gyilkos is. Akadt olyan, aki nem átallott a köznép körében felkelést kirobbantani csak azért, hogy egy kétes nőügyet önmaga javára fordíthasson – de olyan is, aki saját kis udvartartást szervezett, majd azt hitte, már hadserege is van és nekifutott, hogy elfoglalja… egész Itáliát! Amikor ez nem jött össze, elkeseredésében diadémfejdíszes szobrot állíttatott… saját magának! Lám, a hibbantság itt már kezdett átmenni az őrületbe, de ismétlem, ezt akkor senki sem vette olybá és senki sem félt a Claudiusoktól.

Egy másik Claudiust hadvezérré nevezték ki és Szicíliánál kellett megvívnia tengeri ütközetét az ellenséggel. Jóslatot kért hát a tyúkoktól, amelyek szent madaraknak számítottak ott. De hiába tette eléjük a jósláshoz szükséges különféle magvakat, azok nem nyúltak hozzá., pedig ebből kellett volna megtudniok a rómaiaknak, milyen sikerrel kecsegtet a csata. Ám mivel a tyúkok nem voltak hajlandók evéssel jósolni, a szóban forgó Claudius feldühödött és a tengerbe dobatta a riadtan kotkodáló háziállatokat, mondván:

– Ha nem akartok enni, akkor igyatok!

Mondani sem kell, hogy a csatát persze elvesztette, amiért szintén a tyúkokat okolta.

A Claudisok arisztokraták voltak, lenézték a népet, azt csőcseléknek tartották és ezt a tömeg szemébe is mondták. Ami ismét csak nem volt okos dolog – tudunk olyan Claudiusról, akit ezért alaposan elpáholtak egy-egy kies utcán, még világos nappal is. Mindig a patríciusok, vagyis a római nemesség védelmezőiként léptek fel és lehetett rájuk számítani, ha valaki olyan törvényt akart hozni, amely a nemesek jogait, vagyonát, bevételeit, előnyeit, helyzetét javította és a plebejusokét, vagyis az egyszerű népét csökkentette. Nem mindig voltak hát népszerűek, és akkor még elég finoman fogalmaztunk.

Volt olyan Claudius is, aki hogy elérjen valamilyen fontos állami tisztséget – vagy hogy elorozza azt egy vetélytársa elől! – egy magánál sokkal fiatalabb illetővel örökbe fogadtatta magát, csakhogy annak nevét és címeit is felvehesse, és így nagyobb jogcíme legyen az új tisztségre.

Tiberius apja, aki egyszerre viselte a Claudius és a Nero nevet is (e szó a szabin nyelvben erőset jelentett) roppant kalandos életet élt. Nincs itt helyünk ezt ismertetni, de azért annyit jelzünk, hogy már ő sem lehetett teljesen normális. Meglepő tettei és „húzásai” arra engednek következtetni, hogy minimum némi paranoia volt már benne is. Csak két esetre hívom itt fel a figyelmet: amikor az állam egyik nagyon magas rangú embereként elvesztette hivatalát, távoli vidékre menekült, de mert az ottani római vezető nem fogadta őt azonnal, amikor bejelentkezett nála, hátat fordított és meg sem állt egy másik világrészig, ahol lepaktált a rómaiak ellenségeivel. Később visszatér Rómába terhes feleségével, akit viszont az előző császár, a csaknem fél évszázadon át uralkodó Augustus meglátott és megkívánt. Hát csak szólt ennek a Claudiusnak, aki azon nyomban átengedte feleségét a császárnak. Az pedig habozás nélkül ágyasává tette a terhes, ám mégis kívánatos asszonykát – Claudius meg állítólag csak nevetett az egészen. Viszont a császár feleségül vette a terhes hölgyet, ám amikor az pár hónap múlva fiút szült, Tiberius szó nélkül elismerte azt a magáénak. Biológiai értelemben csakugyan az ő gyermeke volt.

Mellesleg nem csoda, ha Tiberius aztán enyhén szólva is búskomor lett és olykor különösen viselkedett. Hiszen gyermekkora egy ilyen apa mellett valóságos vesszőfutásnak bizonyult. Az idősebb Claudius egyszerre volt politikus, összeesküvő, lázadó és hadvezér, akinek sokszor kellett menekülnie valamelyik ellenfele elől. Vagy éppenséggel a körülmények hozták úgy, hogy jobbnak látta kereket oldani, általában a családjával együtt. Tiberius még csecsemő volt, de már többször került életveszélybe, mint sok korabeli felnőtt.

Ezzel próbálták később magyarázni önmagában is oly ellentétes jellemét, ambivalens politikai és egyéb cselekedeteit. No és „nagyfokú mélabúját”, amit manapság depressziónak szoktak nevezni.

A kis Tiberius apró gyermekként egyszer kis híján odaveszett egy erdőtűzben. Anyja ruhája és haja is megégett, alig menekültek meg. Hároméves volt, amikor anyjától a fent leírt módon és igencsak hirtelen megfosztották. Kilenc éves volt, amikor apja meghalt és feljegyezték, hogy ez volt a gyermek első nyilvános szereplése. Római szokás szerint ugyanis gyászbeszédet tartott apja teteme fölött, ami egy kilenc esztendős gyerektől nyilván igen érett cselekedett lehetett. Magunk között szólva apja halála azért nem okozhatott nagyobb változást az életében, mert az idősebb Tiberius utolsó éveiben a gyerekeket inkább a szolgákra bízta, míg maga csak bús sorsán merengett. Gyaníthatóan ő sem volt teljesen normális, mindenesetre kevésbé volt bolond, mint lett a fia, nem is szólva a nemzetség ezután következő tagjairól.

Fiatal férfiként sem volt könnyű dolga. Valamilyen formában ismétlődött az apja sorsa ugyanazon Augustus császár által, aki persze még akkor is uralta Rómát. Augustusnak nem volt elég, hogy elvette a kisfiútól anyját. Most látva, hogy a fiatalember milyen jól alakítja sorsát, abba ő is beleszólt. Előbb segítette tanulni (jogot), aztán afféle „rendezvényszervező” lett Tiberius a császári udvarnál, végül kis vagyonából maga is rendezett ünnepi játékokat az arénákban. Szerelmes lett, feleségül vett egy nőt, aki gyermeket is szült neki – de megint közbelépett Augustus és úgy döntött: a szépreményű ifjúhoz adja Iulia nevezetű lányát. Nos, mielőtt valaki utánanéz, miféle is volt ez a császári leányzó, készüljön fel a legrosszabbra.

Sok év telt el, de amikor Iuliát elébe állították, már nem is volt olyan fiatal. Az előző szeretett feleségét elvették tőle, rákényszerítették, hogy váljon el az asszonytól és vegye el Iuliát, aki viszont – mai kifejezéssel élve – rosszabb volt egy prostituáltnál. Iulia csak a szexuális örömöket kereste egész életében és Tiberius, a férj számára nem volt egyéb, mint a kényszerű megoldás. Az apja azt parancsolta, hogy menjen hozzá, hát hozzáment, de nem sok örömet talált a búskomor, mindenkivel szemben bizalmatlan és általában mogorva férfiban. Akinek fiatal korában ugyan fényes jövőt jósoltak, de hát ebből – egyelőre – semmi sem teljesült.

Iulia boldog-boldogtalannal lefeküdt, aki az útjába akadt. Tiberius meg semmit sem tehetett ez ellen, egész jövője az öreg Augustus császár kezében volt – sőt az élete is. Egy idő után sztrájkba lépett, legalábbis ami a hitvesi ágyat illeti és többé nem volt hajlandó lefeküdni a nejével. Akit ez persze a legkisebb mértékben sem izgatott, hiszen talált magának éppen elég férfit…

Volt hivatalnok, jogász, volt katonai vezető is különféle tartományokban, fellépett közügyekben – egyszóval élte a római előkelő férfiak normális életét. Volt ő minden, ami Rómában lehetett: praetor, questor, consul, tribunus stb. Krónikások szerint áradt feléje a szerencse és ha leszámítjuk kalandosan szomorú gyermekkorát és még szomorúbb felnőttkorát, ahol végül csak a munka maradt neki, semmi más – hát bizony még azt is mondhatnánk, hogy szerencséje volt. Nem ölték meg rablók, nem esett el háborúban, nem végzett vele összeesküvés sem császári önkény, betegség sem vitte el.

Nem csoda, ha Rómában nem tekintették normálisnak – mert karrierje csúcsán, középkorú férfiként egy napon bejelentette, hogy lemond minden rangjáról, elege van a hivatali életből, sőt elhagyja Rómát is. Mindenki könyörgött neki, anyja és mostohaapja, vagyis Augustus is kérlelte. Amikor látta, hogy nem sokat adnak a szavára, egy ritka fegyverhez folyamodott: éhségsztrájkot tartott (semmi sem új a nap alatt…!). Akkor végre elengedték. Tiberius otthagyta családját és elhajózott Rhódosz szigetére, ahol végre jól érezte magát.

Nem tudni miért, de egy idő után kezdte kerülni a szigetlakókat és úgy viselkedett, mint egy remete. Félt az emberektől. Vajon összeesküvést gyanított-e, vagy…? Visszatért volna Rómába, de onnan ezt neki kategorikusan megtiltották. Közben Iuliát távollétében elválasztották tőle, ami nem okozott sok bánatot. Viselkedésében azonban egyre különösebb elemek bukkantak fel. Alázatos is volt, meg rémült is. A sziget belsejében lakott és nem mert kimenni a tengerpartra. Azt sem tudta elviselni, ha régi tisztelői Rhódoszon járva felkeresték volna, hogy üdvözöljék. Az embergyűlölet egészen ellepte a tudatát, már senkit sem akart látni.

Érdekes, Rómában arra gyanakodtak, hogy csak megjátsza magát és egy politikai fordulatot készít elő. Egyszerűbben szólva összeesküvést sző Augustus császár ellen…? Amikor e gyanút maga a császár üzente meg neki, Tiberius azt felelte: adjon mellé a császár valakit, aki éjjel-nappal mellette lesz és minden szavát, cselekedetét ellenőrizheti, akkor majd megtudják, hogy nem tervez összeesküvést senki ellen. Az „ellenőr” persze nem érkezett meg.

Tiberius sajátos, bár soha ki nem mondott „száműzetése” nyolc álló évig tartott, végül hívei elintézték, hogy hazajöhessen. Igaz, addigra már nagyon megváltozott – Rhódoszon nem került az emberek színe elé, és ha olykor mégis, hát már fel sem ismerték. Elhanyagolta külsejét, a római előkelők öltözete helyett ottani parasztviseletet és sarut hordott, lehajtott fejjel járt, mint aki szégyelli, hogy létezik. És lehet, csakugyan ez történt?

A jósok viszont nagy és szép jövőt mondtak neki, csodaszép életet. Amit így ötvenen túl már nehezen hitt el. Kesernyésen mosolygott.

Rómában azonban ismét ellátták feladatokkal, különféle állami megbízásokat és állásokat kapott, sőt végre valakinek eszébe jutott, hogy hadvezérnek sem utolsó, hát elküldték a Balkánra, ahol nagy sereggel három éven keresztül harcolt és végül nagy és fényes győzelmet aratott. Embergyűlöletének nem voltak most látható jelei, de minden bizonnyal csak azért, mert egyszerűen titkolta azt. Soha senkiben nem bízott meg és szerfölött ritkán látták nemhogy nevetni, de még csak mosolyogni is. Persze az embereket Germániában sem kedvelte meg – oda is hadat vezetni küldték – amikor kis híján meggyilkolta egy merénylő.

Aztán egy napon Augustus haldokolni kezdett. Mivel még fiatalon örökbe fogadta Tiberiust, hát most sem tagadta meg akkori szándékát. Szerette volna, ha ez a férfi lesz utódja a trónon. Csak az volt a baj, és ezt Augustus is látta, hogy a férfi nem egészen normális. Mélabús természete, örökös komorsága, érthetetlen dühkitörései óvatosságra intették volna – de most már nem volt más kiútja, a betegség nagy léptekkel hozta közelebb a halált. Augustus a szóbeszédek szerint halála előtt négyszemközt beszélt még kijelölt utódjával, aztán állítólag az istenek kegyeibe ajánlotta a… római népet, akinek ilyen pocsék uralkodója lesz.

Ő csak tudta.

Tiberius tehát trónra került, önmaga számára is meglepetésként. De még mielőtt a nép megtudta volna, hogy a császár meghalt, ő máris parancsot adott egy rokoni vetélytársa, egy lehetséges riválisa meggyilkolására. Mondhatni, jól kezdte az uralkodást.

Ötvenhat éves volt ekkor.

Mindenkit meglepett, hogy ez az embergyűlölő, amint trónra került, mennyire megváltozott.

Persze lehet, csak megjátszotta magát. Most az első években szelíd volt, jóságos, elengedte az adókat, növelte a katonák zsoldját, igazságot szolgáltatott, segélyeket juttatott a rászorulóknak, visszautasította a hízelgők felajánlkozásait. Mondhatnánk mai nyelven, hogy a személyi kultusz semmilyen formáját nem várta el, mi több, nem is tűrte. Igaz, Rómát nem merte elhagyni, félt, hogy a háta mögött valami baj történhet.

Persze, ahogyan az gyakorta megesik, politikai ellenfelei látván szelídségét, ezt gyengeségnek vélték és máris szerveztek ellene egy összeesküvést. De ezt leleplezték – képzelhetjük, hogy ezek után ez a sok tüskétől sebzett lélek még inkább heges és kérges lett.

Igaz, volt egy ellenfele, akit megmérgeztetett és akadtak állítólag mások is a számláján. Teltek az évek és a császár, aki sohasem mosolygott, még mindig bírta a nép kegyét. Hiszen nagy általánosságban meg voltak elégedve uralkodásával. Ám mivel a felségsértési pörök szaporodni kezdtek és bizony egyre többeket ítéltek el a császár „megsértéséért” (ne feledjük, ehhez elég volt valami illetlen mozdulatot tenni ezer mérfölddel távolabb a császárt ábrázoló szobor előtt is…!) már nem volt olyan szép a kép. Közben a családján belül is kitörtek az ellentétek, fiát megmérgezték, menye egy szeretőjével a trónt szerette volna megszerezni. Ismét elborult hát a politikai égboltozat és alighanem Tiberius tudata nem kevésbé.

Attól kezdve annyira félt az összeesküvésektől, az orgyilkosoktól, a haláltól, hogy megint csak visszavonult sündisznó-magányába. Császár létére soha sehová nem ment fegyvertelenül, és a bíróságok helyett most már csak az érdekelte, ha valakit hóhérkézre juttathatott felségsértési ügyben. Régóta ígérgette, hogy sorban felkeresi a távolabbi provinciákat is, de még akkor sem indult el, amikor már egész kocsikaravánokat és útravaló élelmiszereket halmozott fel. Az utolsó pillanatban mindig lemondta ezeket az utakat, mire a gúnyolódásra oly készséges rómaiak „Helybenjárónak” nevezték el.

Amikor végre rövidebb utakra elszánta magát, egyszer eljutott Capri szigetére és akkor az – Rhódoszhoz hasonlatosan – megfogta szépségével. Addigra elvesztette mindkét fiát, a nép egy része is félte őt, halálfélelme pedig egyre erősebb lett.

Caprin vélte megtalálni a boldogságot. Megismétlődött ugyanaz, amit tízegynéhány évvel korábban a görög szigeten is átélt. Itt telepedett le, felhagyott az államügyek intézésével és semmi és senki nem érdekelte többé. Egy jól őrzött házba rejtőzött és ott végre kiélhette bűnös hajlamait, amelyeket mint államférfinak, császárnak addig rejtegetnie kellett.

Ekkor derült ki, hogy nem csak bolond, de alkoholista is. Mindene lett a bor. No meg – a szex. Csak olyan lakomákon vett részt, ahol anyaszült meztelen fiatal lányok szolgáltak fel – képzelhetjük, mi történt aztán a fogások közti szünetben, no és később. Mivel már igencsak kerülgette az impotencia, mindent megtett, hogy saját vágyát feltüzelje. Ezért szabadok és rabszolgák különböző nemű seregét vezényelte be vacsorázó- és hálótermeibe, ahol azok aztán mindenféle módon közösültek a tekintete előtt. Fiúk a fiúkkal, lányok a lányokkal, fiúk a lányokkal, öregek a fiatalokkal, állatokkal… Palotája termei is tele voltak – ma úgy mondanánk: pornóképekkel.

Valósággal vadászott azokra, akik újfajta közösülési módokat eszeltek ki. Eme „feltalálókat” élő bemutatókra invitálta palotájába és gazdagon megjutalmazott mindenkit, aki az efféle mulatságokon részt vett.

Akkoriban kezdték el suttogni, hogy ilyesmi már fiatalabb korában is foglalkoztatta őt, csak akkoriban nem volt elég hatalma és pénze, hogy efféle vágyait teljesítse. Most viszont egészen fiatal kisfiúkat vásárolt és ha fürdött, ezeknek a medencében mellette kellett úszniok és bizonyos testrészeit simogatniok, finoman harapdálniok. Még csecsemőkorú gyermekeket is szerzett magának és nemiszervét azok szájába adta, miközben kéjesen nyögdécselt. Tette persze mindezt a szokásos komor arckifejezésével, merthogy a jelek szerint a szexuális élvezetek között sem tudta már elfelejteni, hogy nem kedveli a világot és ezt az emberiséget sem.

Megesett, hogy felülkerekedett benne a homoszexualitás és két kisfiút is megbecstelenített egymás után ugyanazon az estén, majd amikor azok felhánytorgatták a dolgot, mindkettőnek eltörette a lábát úgy, hogy örök időkre nyomorékok maradtak.

Akik közelebbi kapcsolatba kerültek vele, azok egy „sörtés és bűzlő vénségnek” titulálták. Persze ilyen véleményt nyilvánosan csak végső kétségbeesésükben hangoztattak azok, akiket a császár megzsarolt vagy egyenesen elhurcoltatott. Ha valahol azt hallotta, hogy híresen szép lány vagy asszony él Itália területén, érte küldte embereit. Úgymond azért, mert látni akarta, csakugyan olyan szép-e…? De a férjek, apák, fivérek jól tudták, mire megy ki a játék és nemegyszer szinte hősies dolgokra is képesek voltak nők és férfiak, csakhogy elkerüljék a vén és bolond kéjenc hatalmát.

Pedig akkortájt – beszélték az érintettek – annyira impotens volt már Tiberius, hogy még a fentebb leírt módszerekkel sem ment neki a dolog. Köztudott volt, hogy nőket már csak a nyelvével tudott kielégíteni.

Aki csak a közelébe került, azt kifosztotta, felségárulásért vagy más ürügyekkel elítéltette, de az is megesett, hogy nagyon gazdag embereket rávett: hagyják rá a vagyonukat és nem kell tartaniok semmitől, élhetnek nyugodtan. Persze amikor az illetők aláírták az erről szóló dokumentumot, sokszor pár napnál többet sem éltek meg, ismeretlen orgyilkosok végeztek velük, Tiberius pedig örökölt, örökölt…

Közel a hetvenhez a külseje is igen előnytelen lett. Mindenki undorral tekintett már erre az aggastyánra, aki kopasz volt és sovány, görnyedten járt és arcát, fejét megszámlálhatatlan pattanás és bibircsók borította, amiket nem is igyekezett leplezni.

Tiberius saját családjának és fiainak sem kegyelmezett, lassan már mindenki joggal rettegett tőle, bár ahogyan az ilyenkor lenni szokott – a következő kétezer év alatt számos újabb keletű példát láthattunk erre – a szolgalelkűek ezt is kihasználták és a császárhoz dörgölőzve, neki társaikat besúgva és feladva, aljas szolgálatokat vállalva nagy haszonra tettek szert. Mindeközben pedig – gyanítom – Tiberius jól látta az emberi aljasságot, legalábbis mások tetteiben, és ettől ismét elment a kedve a világtól. Tudata mindinkább elborult, tettei egyre vadabbak, kegyetlenebbek, a császár viselkedése pedig ezzel párhuzamosan mind kevésbé beszámítható lett.

Úgy viselkedett, hogy senki sem nevezhette őt normálisnak. Az unokáit is börtönbe vetette és ott éhhalálra ítéltette a szerencsétlen, alig felserkent ifjú embereket. Megesett, hogy mindenféle bölcseket hívott asztalához és udvarába Capri szigetére, és az egyik óvatlanul megkérdezte egyszer egy szolgától, aznap délelőtt milyen könyvet olvasott a császár? Ebből akart ugyanis felkészülni ő is, hogy aztán este a vacsoránál nagy filozófiai beszélgetést folytathasson az uralkodóval. Tiberiusnak besúgták ezt az ártatlan érdeklődést is, amit ő csalásként értékelt és gondoskodott róla, hogy a filozófus már ne sokáig élvezhesse az életet.

Tiberius minden aljas feljelentőnek hitelt adott, sőt ezeket gazdagon megjutalmazta. Eljött hát az az idő, amit a szabad római polgárok addig rémálmukban sem gondoltak volna – nem volt már menekvés, az árulás, a besúgás, a halál és az attól alig különböző gyötrelmes létezés mindennapjaik részévé vált. Nem múlott el nap halálos ítéletek nélkül, és a nép – tegyük hozzá: a bamba nép, amely pedig egyetlen perc alatt lerázhatta volna az őrült uralmát – rettegett. Aki csak pár szót szólt, amit így is, úgy is lehetett értelmezni, Tiberius elleni kiáltványnak, lázadásnak, összeesküvésnek fogtak fel és máris lecsaptak a hóhérok. Még írók, költők is bajba kerültek, és sokasodtak az öngyilkosságok – tisztes polgárok félve a meghurcoltatástól, otthonukban inkább felvágták ereiket és magukra hagyták családjukat. Volt, hogy egyetlen napon húsz halálos ítéletet is végrehajtottak.

A császár Capri szigetén nagy kínzóközpontot rendeztetett be és személyesen ügyelte fel annak munkáját. Nemegyszer megesett, hogy a hozzá messzi tájakról látogatóba érkező vendégeket is kínpadra vonatta, majd amikor rájött, hogy tévedés az egész, mégis megölette őket – nehogy elmondják bárkinek is, miféle tévedés lehetséges a császári udvarban. Máig mutogatják a szigeten azt a magas sziklát, ahonnan aztán a kivégzetteket a tengerbe dobatták a halak martalékául. Állítólag ő maga találta ki azt a később is alkalmazott kínzási módot, hogy áldozataiba sok vörösbort töltetett bele, aztán zsinórral elköttette nemiszervüket, így azok nem tudtak vizelni és hólyagjuk megrepedvén, rettenetes kínok között pusztultak el. Tiberius ilyenkor sugárzó arccal járt-kelt a „vörösbor-halálra” ítéltek között és intésére hol az egyikbe, hol a másikba töltöttek az italból a pribékek.

Már öregedvén, hetven körül, és ilyen zilált viszonyok között az őrült császár már azon jártatta az agyát, hogy kire hagyja a trónt. Germanicus nevű fiának több leszármazottja, rokona volt még életben. Ezek közül ketten jöttek volna számításba: Caligula, akinek apját Tiberius mint nagybátyja fogadta örökbe, Gemellu, az unokája. Igaz, volt egy harmadik „jelölt” is, csakhogy az éppen olyan gyengeelméjű volt, mint Tiberius. Ez volt Claudius, Germanicus öccse, akit azonban még ez az őrült sem tartott uralkodásra képesnek. A másik jelölt Caius Caligula, a császár unokája volt. Őt már ismerték, sőt olyanok is akadtak, kik szerették, bár éppenséggel Tiberius küldte őt valami főhivatalt elfoglalni Rómába. Ez a Caligula – mint majd látni fogják a róla szóló fejezetben – éppen olyan volt, mint Tiberius, és az öreg bolond átlátott unokáján. Caligula egy szót sem szólt, látva szülei tragikus sorsát, más közeli rokonok, testvérek véres bukását. Volt annyira óvatos, hogy soha egyetlen szóval nem bírálta nagyapját, ami szerfölött jót tett neki később, merthogy Tiberius őt megkímélte. Talán éppen ezért. Ugyanakkor a nagyapja jól tudta, hogy unokája milyen vadállatiasan kegyetlen tud lenni, bár még nem sok alkalma volt ezt kimutatni. Ilyen császárt akart ő maga után Róma népének hagyni.

Huszonhárom évi uralkodás után, élete hetvennyolcadik évében (ami akkoriban különösen hosszú életnek számított, csak keveseknek adatott meg!) elérte a vég. Ám hogy ez pontosan hogyan történt, nem tudni. Tény, hogy halála előtt két unokáját, Gemellust és a már említett Caligulát közösen nevezte ki császárnak – legbelül biztosan azon vihogott, hogy ezek aztán majd egymásnak esnek és hatalmi harcot folytatnak. A destruktív lélek örül az efféle perspektívának.

De amikor egy este végleg elhagyta az ereje, ágynak esett és végrendelkezett, már mindenki azt hitte, csakugyan vége van. Bizonyos hírek szerint Caligula, az unoka adta be neki a mérget, de erre nem volt bizonyíték. Az unokák és mindenki más örvendezett. Ám estefelé hírnök jött pihegve Caligulához és Gemellushoz, jelezve: az öreg megint felébredt és hangoskodik. Pedig már hallottnak hitték… Szinte tort ültek felette!

Nem kevés krónikás akadt, akik szerint ekkor a két unoka példás egyetértésben berohant a betegszobába, párnát ragadtak és az öreg arcára szorítva azt, megfojtották.

Talán mondani sem kell, hogy halálának hírére a rómaiak mind az utcákra tódultak és valóságos örömünnepet rendeztek. Az ókori utcabálon ott voltak mindazok, akik végre megkönnyebbülhettek: lám, pokolra kerül végre az az átkozott vénség, a bűnöző és őrült kéjenc!

Csak kevesen gondolkoztak el azon: vajon ki követi őt a trónon…?