Nemere István

Politikai Merényletek

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2015

ISBN 978-963-387-514-8

TARTALOM

Lecsap a Fekete Kéz

Egy képviselő elbukik

A diktátor bosszúja

Egy bomba a Vezérnek

A modern apostol halála

Az ENSZ-főtitkár rejtélyes halála

Célkeresztben egy tábornok

Dallasban aratott a halál

Merre tartsanak a feketék?

Lisszabon messze van

A lelkész halála

Egy politikuscsalád végzete

A világ legpontosabb merénylete

Merénylet a földi helytartó ellen

Halál a piramisok árnyékában

Lecsap a Fekete Kéz

Szarajevó 1914

(Ferenc Ferdinánd)

Ausztria-Magyarország kettős államának lakossága nem is sejtette, mi fog történni azon a nyári, forró vasárnapon. 1914. június 28-án mellesleg csak a politikával hosszabb ideje és behatóan foglalkozók gyaníthatták, hogy azon a napon azért valamit történhet.

Hiszen a hatóság valósággal kiprovokálta az eseményt. Ha nem is okvetlenül Ferenc Ferdinánd trónörökös személyesen, de azok, akik a történteket elrendelték.

A politikai helyzet nem adott okot derűlátásra, de arra sem, hogy akkor és ott egy nagy osztrák-magyar hadgyakorlatot rendezzenek, amelyre meghívták a hadsereg felügyelőjét. Ferenc Ferdinánd akkoriban nem tartozott a monarchia kedvelt nagyjai közé. Voltaképpen csak egyes szláv népeket tüntetett ki barátságával, elsősorban talán a cseheket, hisz feleséget is közülük választott. Ezért az asszonyért képes volt még magával a császárral, Ferenc Józseffel is szembeszállni. Aminek következtében feleségét – bár a látszat kedvéért az egyszerű kis vidéki grófnét főhercegnői rangra emelték – a hivatalos programokra nem hívták meg. Állami jellegű eseményeken addig nem vehetett részt. Zsófia főhercegnő viszont ekkor először engedélyt kapott Őfelségétől, hogy egy állami rendezvényen, éppen Bosznia-Hercegovina tartomány fővárosában részt vehessen a rendezvényeken, természetesen mint hivatalból ott lévő férje kísérője. Zsófia főhercegnőnek azonban ez is nagy esemény volt. Hiszen – remélte – ezzel megtörhette a bécsi jeget. És talán ha az események másképpen zajlanak le, valóban betörhetett volna végre az állami rendezvényekre is.

A sors persze másképpen akarta.

Akkor már évtizedek óta forrongott a Balkán. Nagyobb részét még a XIX. században, kisebb részét alig egy-két évvel korábban foglalták vissza, vagy békeszerződésekkel vették el a meggyengült Törökországtól. A területen szerbek, horvátok és bosnyákok éltek, nagyszámú albán és egyéb kisebbséggel. Ha valaki az 1990-es évek Balkánjára gondol, és semmit sem ért, ne szégyellje – az akkori helyzet is éppen olyan bonyolult volt, mint nyolcvan évvel később. A katolikus horvátok, a pravoszláv szerbek és a muzulmán bosnyákok között kevés egyetértésre lehetett számítani. De abban egyetértettek, hogy inkább a távoli, de mégis szláv testvér, Oroszország gyámkodhatna felettük, semmint az idegen osztrákok vagy a magyarok. Sem Bécs, sem Budapest politikája nem elégítette ki őket. Önálló, szabad országot vagy országokat akartak. A pár évvel később létrejövő nagy délszláv államszövetség, “Jugoszlávia” lebegett a szemük előtt elérendő célként.

Ezek közül csak Szerbia létezett ekkor, mint független állam, és mindent megtett azért, hogy a többi délszláv területet is felszabadítsa az osztrák uralom alól. Úgy vélték – és nem is alaptalanul – hogy a Monarchia jogtalanul szállta meg Bosznia-Hercegovinát és éppen olyan törvénytelenül tartja uralma alatt, mint tették ezt a törökök oly sok évszázadon keresztül. Mindenre készek voltak azért, hogy onnan így vagy úgy kiverjék a Monarchiát. Ha nem is e célból, de ezért is jött létre az orosz-francia-szerb szövetség, amely aztán később, a világháború alatt a központi hatalmak: Ausztria-Magyarország és Németország ellen küzdött.

A szerbek már évekkel korábban létrehozták saját hadseregüket, amelynek partizániskolájában későbbi harcosokat, merénylőket, szabotőröket, felforgatókat is kiképeztek. Persze az ilyenkor szokásos titkos szervezetet is létrehozták, amely persze nagyon is nyíltan függött a mindenkori belgrádi kormány támogatásától. A szervezetet mások a háta mögött gúnyosan csak “Fekete Kéz” néven emlegették, mert maguk a szerbek sem mind vették komolyan ezeket a nem is túlságosan konspiráltan szervezkedőket. Afféle romantikus kamaszoknak hitték a Crna Rukát (fekete kéz szerbül), akik összeesküvést játszanak. Később persze megváltozott a véleményük.

Komolyan kellett venni őket, mert olyan tisztek vezették a csoportot, akik előzőleg már részt vettek királygyilkosságban és egyéb szörnyűséges merényletekben. A csoportot Dragutin Dimitrijevič vezette, jobbkeze pedig Vojin Tankosič volt, mindketten őrnagyok voltak.

1912-ben náluk jelentkezett felvételre egy akkor tizennyolc éves szerb parasztgyerek, bizonyos Gavrilo Princip. A föld nélküli szülők muzulmán nagybirtokosnál dolgoztak, és amikor egy kis pénzt szedtek össze, iskolába küldték gyermeküket. A “Fekete Kéz” partizániskolájába nem vették fel, olyan vézna és gyenge volt. Ám hamarosan Szarajevóba ment kereskedelmi iskolába és ott csupa lelkes szerb fiatallal ismerkedett meg. Ők is mind tenni akartak valamit a gyűlölt osztrákok ellen és persze az összes szerbet egyetlen államban egyesíteni (ami, mint tudjuk ma már, az 1991-ben kezdődő újabb jugoszláv háború kiinduló oka is volt. Egyesek semmit sem tanulnak a történelemből…)

Az orosz nihilista merénylők tettei és példája lebegett szemük előtt. Előttük mások is követtek el már merényleteket az osztrák hatalom kisebb vezetői ellen. Ezek sírjain tettek most fogadalmat ezek az új összeesküvők…

1914 tavaszán aztán megírta a sajtó, hogy a nyári hadgyakorlatra odalátogat a Monarchia trónjának örököse, Ferenc Ferdinánd is. Mivel a császár, Ferenc József ekkor már nyolcvan éves elmúlott, sejthető volt: Ferenc Ferdinándból bármikor hirtelen császár lehet. Ha ez nem következik be a nyár előtt, akkor nyilván eljön arra a hadgyakorlatra.

Princip és barátai: Čabrinovič, Grabež, Ilič és a többiek mind lázasan tervezték, hogy meg fogják ölni a trónörököst. Találtak egy közös ismerőst, akinek révén eljutottak Tankosič őrnagyhoz. Ez beleegyezett, hogy ad nekik fegyvert és mindent, amit kell, de előbb tanuljanak meg lőni! A leendő merénylők attól kezdve a legnagyobb titokban átmentek Szerbiába, Belgrádba (a határokat akkoriban még nem őrizték) és ott egy erdő mellett lőgyakorlatokat tartottak. Május végén a fiúk megkapták pisztolyaikat a töltényekkel, tartalék tárakat és kézigránátokat. Mert ha nem lőni, hát robbantani kell – mondta a partizánkiképző őrnagy. Még ciánt is kaptak, hogy ha elfognák őket, azonnal vegyék be, így nem adhatják ki társaikat.

Az esetleges gyilkosság nem foglalkoztatta a merénylőket. Őket, Princippel az élen leginkább a nagy dicsőség foglalkoztatta, ami majd nevüket és tetteiket övezi, ha győznek. Mint nyolcvan évvel később, a szerbek akkor is meg voltak győződve, hogy ha kell, az egész világgal is szembeszállnak, hisz népük sokkal többet ér bármilyen más népnél, afféle “kiválasztottak’” ők…

Ma vitatott, hogy ezek a fiatalemberek valóban csak saját belső késztetésből cselekedtek. Erős és alapos a gyanú, hogy végső soron a Fekete Kéz, együtt a belgrádi katonai, sőt kormánykörökkel indította el az akciót. Ez utóbbi feltételezésre már csak azért is gondolnunk kell, mert a merénylet után az osztrák hatóságok kivizsgálták az eseményeket (a megmenekült merénylők nem vették be a ciánt), így tudták meg a részleteket. Ha csak néhány férfi magánakciójáról lett volna szó, soha nem kezdődik el az első világháború. Éppen elég bizonyíték gyűlt össze arra nézve, hogy Szerbia vezetése és katonai körei álltak a merénylet mögött. Mellesleg ezt bizonyították a szerb hivatalos megnyilatkozások is, a merénylet után.

Mások szerint éppen az a tény, hogy ilyen tapasztalatlan kezdőkre bízták volna a merényletet – bizonyítja, hogy nem a hatóság állt a háttérben, hiszen azok jól kiképzett, katonaviselt “szakembereket” küldtek volna Szarajevóba. Ám végül mégis az első változat kerekedik felül – a szerbek másutt, máskor is követték a jól ismert pánszláv-orosz nihilista módszert: a merényleteket fiatalok, sokszor tapasztalatlan diákok hajtották végre, nem azok, akik igazából mögöttük álltak mozgalmaikkal, fegyveres szervezeteikkel és nemegyszer idegen pénzeikkel…

Mindenesetre pár héttel a merénylet előtt már “valakik” eljuttatták a fegyvereket is Szarajevóba. A tettesek tisztán érkeztek vissza, náluk semmit sem találtak volna egy esetleges vizsgálatnál.

Amikor már látszott, hogy mennek a dolgok, hamarjában három másik fiatalt is felfogadtak maguk közé. Egy bosnyák: Mehmetbaśič, és két szerb diák, Čubrinovič és Popovič csatlakozott hozzájuk.

Felmerül persze a kérdés, mit tudtak ezek a diákok a célpontról?

Hát ki kell jelenteni – nem sokat. Mint később a vizsgálat kiderítette, éppen azt nem tudták róla, ami számukra a legfontosabb lehetett volna: hogy Ferenc Ferdinánd a szlávok nagy barátja, aki mindenképpen el akarta volna kerülni a háborút Oroszországgal (jól látta előre, hogy ez a Monarchia végét jelentené). A nagy szerb mánia hatalmi propagandát csapott ellene, és ez – valamint a kínálkozó alkalom – hatott az összeesküvőkre. Ismétlem – ez csak akkor érvényes, ha elfogadjuk azt a feltételezést, hogy Princip és társai csak maguktól cselekedtek. Ha viszont mégis Belgrád maga szervezte meg őket a háttérből adott suttogó utasításokkal (és a fegyvereket, a lőkiképzést mindenképpen ott biztosították számukra), akkor még rosszabb a helyzet. Mert ez esetben a szerbek tudatosan vállalták a háború kirobbantásának ódiumát, csakhogy végre megváltoztassák a viszonyokat.

A dolog veszélyesebb volt, mint hitték volna sokan, vagy ahogyan azt manapság látjuk. A szerbek arra játszottak, hogy Oroszország majd védelmükre kel, betör a Balkánra és ott kiterjeszti a nagy szláv birodalmat, amelynek talán még ők is részei lehettek volna – hogy a biztosnak hitt védőfalak mögül gúnyolhassák Európát és a világot (amire később is volt bennük hajlam, mint láttuk). Ha beválik a számításuk, Európa térképe nemcsak 1918-tól, de talán még ma is egészen másképpen nézne ki.

Persze a sajtó – akárcsak később, más merényletek előtt – már ott is részletesen közölte az előkelő vendégek napirendjét és az általuk követett útvonalat. Így aztán nem volt nehéz eldönteniök, hol állítanak csapdát a trónörökösnek és feleségének. Mert valahogyan kezdettől bennük vibrált az is, hogy nemcsak a férfit, hanem feleségét is le kell lőniök vagy fel kell robbantaniok.

Még abban sem voltak biztosak – pár nappal a merénylet előtt! – hogy melyikük milyen fegyverrel, hol áll majd és a döntő pillanatban mit fog tenni...? Végül is Ilič vállalt magára valamiféle koordinátori feladatokat. Ő hozta a fegyvereket a városba és aznap reggel nyolckor kiosztotta egy cukrászdában a ciánnal együtt.

Miért ment Ferenc Ferdinánd Szarajevóba? Ezen is sokat töprenghetünk – ugyanis semmilyen értelmes oka nem volt a látogatásra. A hadgyakorlat a várostól távolabb zajlott, a szállása sem ott volt. Ferenc József négy évvel korábban már járt ott, erős biztosítással – mert ő is sejtette, hogy a törvénytelenül annektált (elfoglalt), a Monarchiához erővel csatolt tartományban nem örvend népszerűségnek. Ez a rész volt az Osztrák-Magyar Monarchia legszegényebb, gyakorlatilag nyomorgó vidéke.

Ferenc Ferdinánd állítólag éppen azért akart átvonulni a városon, hogy megmutassa a szerb és bosnyák “csőcseléknek”: ő nem fél. És itt nem csupán saját magára gondolt, hanem az osztrák uralkodóház tagjaira, a felsőbb vezetésre és végül önmagára, mint tábornokra is. Az ő fogalmai szerint ezt a népet csak tekintéllyel, bátorsággal lehet uralni, no és persze erős kézzel. Ferenc Ferdinánd bármikor hajlandó lett volna hasonló cselekedetre. Olyan dölyfös volt, hogy eszébe sem jutott: bárki kezet merne emelni rá…

Ilič már csak azért is valamiféle vezető szerepet vállalhatott a merényletben, mert úgy döntött – és dönthetett – hogy ő csak néző lesz. Várták, mikor érkezik a célpont. Végül is azok hárman, akik valóban elkövettek egy–egy merényletet és akiket el is fogtak, meglehetősen megvetően nyilatkoztak a többi társukról, akik persze rögtön a tett után kereket oldottak.

Ha már tényeket sorolunk, hát azt sem hagyhatjuk ki, hogy az osztrák-magyar rendőrség tartományi szervezete előzőleg összeesküvésnek... semmi nyomát sem fedezte fel! Mert hát persze ez már a huszadik század volt, vagyis elvileg felkészülhettek volna a merényletekre. Különösen ilyen politikai helyzetben! Nyomozhattak is, de a jelek szerint alighanem csak tessék-lássék módon. Mert Szarajevót 1914. június 28-án vasárnap reggel teljesen “tisztának” találták és nem akadályozták meg a trónörökös bevonulását a városba. Később persze ebből még sok baja lett az illetékeseknek.

A trónörökös, a felesége és kíséretük a 12 kilométerre lévő fürdőhelyről – szállásukról – érkezett vonaton vasárnap reggel. Úgy tervezték, hogy este visszamennek oda. Hát erre már nem került sor, mint tudjuk.

Mindenesetre a háború után arra nézve is kerültek elő bizonyítékok, hogy az orosz cári államvezetés is tudott a készülő összeesküvésről, Belgrád pedig mindenképpen. Ez persze most már nem bír jelentőséggel, hiszen azóta túl sok idő telt el.

Rudolf főherceg halála után került előtérbe Ferenc József unokaöccse, Ferenc Ferdinánd, mint lehetséges trónörökös. Persze előbb az apja örökölte a címet, de az meghalt. Ferenc Ferdinánd már tizennyolc éve trónörökös volt, de a nagybácsi még mindig élt és uralkodott – semmi jele sem volt, hogy meg akarna halni… A férfi hát érthetően türelmetlenkedett és nem sokkal Szarajevóba indulása előtt már úgy beszélt Vilmos német császárral, mint aki ténylegesen uralja is a Monarchiát. Mindketten új európai rendről álmodtak...

A boszniai szerbeket mindez a legkevésbé sem izgatta. Ők csak annyit tudtak, hogy egy igen magas rangú osztrák úr, a császári család tagja érkezik. Mivel gyűlöltek mindenkit abból a körből, hát célpontnak éppen jó lesz – hitték a fiúk. Belgrád szerepe más volt – az ottani urak, támogatva a merénylőket, pontosan tudták, mekkora a tét.

És eljött a nap, eljött az óra.

A merénylők elosztották egymás között a területet. Teljesen értelmetlen lett volna, ha mindnyájan egy csoportba verődve ugyanott várakoznak. Ez könnyen szemet szúrhatott volna a rendőröknek is, akik a trónörökös látogatásának tervezett útvonalán nagy létszámban álltak fel. Persze közel sem voltak annyian, mint manapság egy igazán fontos ember látogatásán. Akkoriban pedig a testőrök nem is kísérték a vendégeket. De ha mégis akadtak ott, nem teljesítették feladatukat úgy, ahogyan azt manapság teszik. Ma a testőrök a szó eredeti értelmében azok, vagyis a fontos test őrei. Ez egyben azt is jelenti, hogy veszély esetén körülveszik a célszemélyt és önnön testükkel fogják fel a neki szánt golyókat!

De, ismétlen, erre már a huszadik századi rengeteg – jobbára szomorú – tapasztalat tanította meg a testőröket. 1914-ben még nem így volt. Akkor még elégségesnek vélték, ha volt náluk fegyver és csak a közelben várakoztak, tartózkodtak. Az esetleges merénylőknek akkoriban eléggé közel kellett merészkedniök a célszemélyhez. A lőfegyverek nem hordtak olyan távolra, vagy ha mégis, nem lehetett velük olyan pontosan célozni. Gránátokat addig csak inkább az orosz anarchisták dobáltak, vágó– és szúrófegyverekkel pedig nagyon nehezen lehetett volna a célszemély közelébe férkőzni. Vagy legalábbis ezt gondolták a szarajevói rendőrök – az események aztán bebizonyították nekik, hogy a dolog nem így van. De addigra késő volt.

A főhercegi párra a város szélén, a vasútállomásnál várakozott a helyi kíséret, az itteni előkelők. Potiorek tábornok, aztán a polgármester és mások. Hat autót készítettek elő – a trónörökös és felesége számára egy nyitott kocsit, hogy a nyári melegben is kellemesen utazhassanak és lássák is a várost, az őket ünneplő közönséget… Ma már tudjuk, hogy ez is hiba volt, nagy hiba. De hát ugyanezt ötven évvel később Dallasban is elkövették – John Kennedy is nyitott autóban halt meg. A népszerűségnek ára van, olykor nagyon nagy ára.

A menet így állt fel:

Az első autóban három helyi detektív ült a trónörökös testőreinek vezetője társaságában. A másodikban a szarajevói rendőrfőnök és a polgármester foglalt helyet. A harmadik kocsiban a főhercegi pár mellé beszállt Potiorek tábornok is.

Már az is hiba volt, hogy bár hoztak magukkal elég egyenruhás rendőrt és civil öltözetű detektívet, ezeknek már nem jutott elég kocsi! Még lovaskocsikat (bérkocsikat) is szerezhettek volna, de nem tették. Ettől függetlenül abban a korban meglehetősen nagy létszámú őrséget rendeltek ki: a vasútállomástól a városházáig több mint négyszáz fős készültség sorakozott fel az utakon. Ezt persze több kilométerre elosztva képzeljük el. Ahogyan a menet közeledett a belvároshoz, úgy szaporodtak az út két szélén a vigyázók is. De még ahol a legsűrűbben voltak, ott sem vonhattak kordont, egymástól tíz-húsz lépésre voltak kénytelenek felállni.

Azt sem feledhetjük el, hogy a szerbek addig az óráig mindenütt lelkesen fogadták a trónörököst. Hogy ez aligha szívükből jött, sejthető. Mégis, amerre a pár elhaladt, szerbek is éljeneztek és Ferenc Ferdinánd még ki is jelentette kíséretének, hogy “lám, itt milyen barátságosak az emberek, biztosan nem lesz semmi baj”. Vagyis azért némi aggodalom vagy elővigyázat benne is élt akkor.

Azért a tömeg nem volt olyan nagy, mint amekkora lehetett volna, ha valóban népszerű személy érkezik. Itt-ott foghíjasan kis csoportok álltak a városközpontba vezető út mentén.

A negyedik és ötödik kocsiban a főherceg kísérete foglalt helyet, a hatodik pedig – mint ahogyan a magas rangú személyeket kísérő konvojoknál szokták – üresen hagyták, tartaléknak. Így haladt a menet a korabeli autók átlagsebességéhez képest is meglehetősen lassan. Ez volt a másik nagy hiba. Hiszen ezzel is megkönnyítették a merénylők dolgát. Utólag mindenki azt vallotta a kíséretből, hogy ez a csökkent sebesség is Ferenc Ferdinánd kívánsága volt. Meg akarta könnyíteni az ünneplést? Vagy még kihívóbbnak tartotta volna lépésben haladni el azok előtt, akik állítólag az ő életére fenekednek...?

Mit láttak a bámészkodók? Hogyan nézett ki a főhercegi pár?

A főherceg-trónörökös folyton mosolygott és szívélyesen integetett. Mint egybehangzóan állította később kísérete, kitűnő hangulatban volt. Színes, talán túl színes egyenruhát viselt, többek szerint afféle operett-tábornoknak látszott. Kék attila volt rajta és az osztrák hadseregben szokásos magas állógallérral, ami miatt fejét folyton felszegve kellett hordania. Rangját e galléron három aranycsillag jelezte. Ez volt az osztrák lovassági tábornokok díszegyenruhája, amihez a fejfedőn bőven lobogó zöld kakastollak is tartoztak. Ezenfelül mellén kitüntetések csillogtak.

A felesége magas, feketeszemű asszony volt, túl hegyes állal – mindig is hízásra volt hajlamos. Széles karimájú fehér, tolldíszes-fátyolos kalapot viselt. A selyemruhája is fehér volt, ezt virágok díszítették és derekán széles piros övet viselt. Messze nem a hőmérséklet miatt – hisz nyár volt – de inkább divat-szempontból a vállán egy hermelinstólát, kezében pedig a kor parancsainak megfelelően napernyőt tartott. Nem véletlenül említjük meg, hogy Potiorek tábornok – aki velük szemben, az úgynevezett pótülésen, a menetiránynak háttal foglalt helyet és szolgálatkészen mosolygott a főhercegi párra, majd ő is lázasan integetett a tömegnek – még ennél is színesebb egyenruhát viselt.

A menet előbb a Miljačka folyó innenső partján halad – Szarajevo városa akkor még a túlsó parton terült el. Már szaporodik a tömeg. A cseh sofőr mellett egy osztrák alezredes ült, és amikor a sűrűbb tömeget megpillantotta a főherceg, utasította a sofőrt, méginkább lassítson. Itt egy leányiskola és egy új kaszárnya is található, osztrák zászlók lobognak és valahol a távolban tüzérségi díszlövéseket adnak le a magas vendégek tiszteletére…

Ekkor történt a merénylők első kísérlete.

Hiszen szétszóródtak pisztolyaikkal, gránátjaikkal. Ilič kivételével mindegyik meg akarta ölni a trónörököst. Azzal is tisztában voltak, hogy ez nem mindenkinek sikerülhet. Amikor a menet a kaszárnya előtt haladt el, a szembelévő járdán már ott állt két merénylő: Az egyik Mehmetbaśič volt, de a források a másik személyét alaposan összekeverve hol Čabrinovičnak, hol Čubrinovičnak, hol Čubrilovičnak írják. Ilič nem messze onnét, a másik oldalon állt és tekintetével szuggerálta társait – most...! Most!

De azok haboztak, később sem tudták megmagyarázni, mi fogta őket vissza. A félelem, a zavar, vagy valami más...? Mindenesetre elszalasztották a megfelelő pillanatot. Tíz óra tíz perc volt, amikor Ilič látva, hogy a többiek nem tettek semmit, kibiztosította zsebében rejtegetett pisztolyát és a menet után eredt. Az olyan lassan haladt, hogy utol is érte volna.

De ekkor a menet egy másik merénylőhöz érkezett (a korabeli szenzációhajhász sajtó szerint a merénylők valóságos “sorfalat” álltak és a “szegény trónörökös” sajátos vesszőfutása nem is végződhetett másképpen, mint ahogyan véget ért…) Ez a hidegvérű Nedjelko Čabrinovič volt. Aki a menet közeledtekor egyenesen az egyik egyenruhás rendőr mellé állt, tőle kérdezte meg, melyik kocsiban ül a trónörökös? És amikor megkapta a szolgálatkész választ, kissé odébb ment, kibiztosította a gránátot és… a főherceg kocsijára hajította!

A jármű éppen elhaladt előtte, ő utána dobta a gránátot. Akkoriban ezek még nem úgy működtek, mint manapság, tizenkét másodpercnek kellett eltelnie a gyújtószeg beütésétől a robbanásig. Ez sok, nagyon sok, és Čabrinovič talán valamivel korábban dobta el. Ráadásul a gránát nem a kocsiba esett, hanem a nyitott tetőre, vagyis arra az összehajtogatott fedélre, ami a kocsi hátsó részén feküdt.

Cseh szerzők előszeretettel írják (mivelhogy a trónörökös a csehek nagy barátja volt, felesége is cseh volt, stb.), hogy a trónörökös észrevette a gránátot, nagy lélekjelenléttel felkapta és kidobta a kocsiból… Nos, a valóságban erről szó sem volt. Már csak azért sem, mert Ferenc Ferdinánd a gránátnak háttal ült. A rázkódó kocsiból a gránát egyszerűen leesett, a következő autó alá gurult és ott robbant fel. Ismét csak ne úgy képzeljék el, mint egy mai, sokkal nagyobb hatóerejű szerkezetet. Az a gránát csupán a főhercegi kíséret egyetlen tagját, egy segédtisztet sebesített meg, akit azonnal kórházba vittek. Még az út szélén álló bámészkodóknak sem lett semmi bajuk.

Az első három autó még pár tíz métert gurult, aztán megálltak. Néhány testőr most valóban a főhercegi autó körül csoportosult. Potiorek tábornok már nem mosolygott. Ferenc Ferdinánd igyekezett megőrizni hidegvérét. Aztán a menet ismét elindult és már meg sem állt a városházáig.

Eközben persze Čabrinovičot sokan látták “bombát” dobni, hát menekülnie kellett. A források ismét eltérnek egymástól .– az egyik szerint megitta a ciánt, de az nem hatott rá. Mások úgy látták, hogy a férfi izgalmában véletlenül kiöntötte a fiola tartalmát, és nem látva más utat, a sekély Miljačkába ugrott. Ahol a nyári hőségben alig volt víz, a férfi a kiszáradt mederben próbált egérutat nyerni, de utolérték és elfogták.

A kíséret későbbi elmondása szerint a főherceg enyhén szólva is rosszkedvű lett az esettől. Tehát igaznak bizonyultak a pletykák, a szállongó híresztelések! Itt őt nem szeretik! És persze nem szeretik az osztrák uralkodóházat, az idegen hatalmat sem.

Hát nem csoda, ha nem repesett. Viszont Potiorek és a többiek furcsa módon sokkal nyugodtabbak, derűsebbek voltak. Ők ugyanis olybá vették az előző incidenst, hogy már megtörtént a merénylet és lám, megúszták! Eszükbe sem jutott volna, hogy nem egy magányos tettessel, hanem azok egész csoportjával állnak szemben és a dolognak még nincs vége.

A trónörökös a városházán adott, már kissé kellemetlen hangulatú fogadás alatt meg is kérdezte a rendőrfőnököt és az egész látogatás biztonságáért felelős tábornokot:

– No szóval, hogy is állunk ezekkel a bombákkal? Ismétlődni fognak a támadások, vagy nyugodtan mehetünk tovább?

Potiorek, a kissé ostoba főtiszt nagy lendülettel bizonygatta, hogy már semmi baj sem lehet, sőt még azt is hozzátette:

– Császári Fenséged nyugodtan folytathatja útját, ezért vállalom a felelősséget!

Nem tudta, mit beszél. Csak abban volt biztos, hogy elfogták a gránátos merénylőt, aki él, és ha voltak is cinkosai, majd kiadja őket. Közben érdekes módon most már azok a polgárok, civilek is kijöttek az utcára. Mindenki hallott már a bombáról, a merényletről.

Maga Princip a detonáció pillanatában már csak alig százötven méterre állt onnan, és nagyon sajnálta, hogy a trónörökösnek semmi baja sem esett.

A trónörököst nem nyugtatta meg a tábornok. Miután a polgármester elmondta beszédét, Ferenc Ferdinánd őt is alaposan lehordta. Azt emlegette, hogy ő barátként jött ebbe a városba, ám a szarajevóiak bombákat hajigálnak rá. “Ez hallatlan” – dörögte. A bosnyák polgármester kínjában lerövidítette bemagolt német nyelvű üdvözlő beszédét. A trónörökös aztán lecsillapodott és ő is tartott – helyesebben felolvasott – egy rövid választ, amelynek végén pár mondatot szerbül mondott el.

Ezenközben odakinn éhes farkasok módjára keringtek a merénylők. Nagyon várták már a trónörököst…

Odabent a városházán a fogadás végén a trónörökös főemberei összedugták a fejüket. Mit tegyenek? Éltek a gyanúperrel, hogy ha ilyen puskaporos itt a hangulat, talán több merényletre is sor kerülhet. Megfutamodjanak-e? Irány a vasútállomás, fel a vonatra és minél előbb elhagyni ezt a barátságtalan várost? Vagy elmenni a megrendelt ünnepélyes ebédre? Aztán a főherceg döntött, nem futamodnak meg, csak változtatnak a programon. Előbb a katonai kórházba mennek, meglátogatni azt a szárnysegédet, aki a robbanásnál megsebesült, majd onnan folytatják a rövidített, megmásított programot.

Az összeesküvők erről persze mit sem tudva csatangoltak a környéken és teljesen ki voltak szolgáltatva a főherceg terveinek. Közben elterjedt, hogy Čabrinovič, miután letartóztatták, azt kiabálta. “Szerb hős vagyok!” Ami azért meglehetősen szerénytelenül hangzott – de nem a merénylő társak számára. Hiszen ők is hősökké akartak válni és erre az alkalom itt volt, aznap volt. Most vagy soha...!

Akad olyan vélemény – nem alaptalan – hogy a házaspár vesztét a feleség jelenléte okozta. Ugyanis ahányszor azt megelőzően Ferenc Ferdinánd bárhová ment hasonló látogatásra, az utcákat elözönlötte a rendőrség és a sorfalat álló katonaság. A trónörökös enyhén szólva nem volt népszerű a Birodalomban, mindig nagy körültekintéssel védelmezték.

Viszont felesége, a grófné rontotta esélyeit. Már az esküvőjükre is csak úgy kerülhetett sor, hogy Ferenc Ferdinándnak írásban el kellett ismernie: házassága rangon aluli, születendő gyermekei nem örökölhetik utána a trónt, feleségét sohasem fogadják el a Burgban, az udvarnál, és ha együtt mutatkoznak valahol, akkor a férj is kénytelen lesz lemondani a trónörökösnek kijáró külsőségekről is.

Nos, ez az utóbbi pont okozta volna, állítólag, hogy Szarajevóba – mivel oda együtt érkeztek – nem vezényelhetett a hatóság megfelelő létszámú védelmet. Az osztrák uralkodóház szűklátókörű, a protokollt mindenek fölé helyező szemlélete okozta volna a tragédiát? Mindenesetre 1914 után nem hiányoztak az ehhez hasonló vélemények és azoknak hangot is adtak.

Čabrinovič, a “szerb hős” később a tárgyaláson egyenesen fogalmazott, amikor magáról kérdezték:

– Én a radikális eszmék hívének vallom magamat. A jelenlegi rendszert terrorral kell megsemmisíteni!

Hozzátette később, hogy már csak azért is végezni akart Ferenc Ferdinánddal, mert az “a szlávok ellensége és különösen gyűlöli a szerbeket”. Nos, ez ismét csak tájékozatlanságra vall. Čabrinovič azt állította, hogy elolvasta az összes, szerb nyelven már hozzáférhető anarchista és szocialista irodalmat. Közben azonban nem vette a fáradtságot, hogy tanulmányozza kissé a trónörökös addigi életútját – akkor tudta volna, hogy az éppenséggel a szlávok barátja volt a Habsburg-családon belül.

De mindennek már nem volt jelentősége. Az eseményeket senki sem állíthatta meg.

A menet tehát elindult a városházáról és most Grabež előtt vonult el – akit szintén lebénított valamilyen ismeretlen erő. Később ő sem tudott hihető magyarázatot adni, miért maradt passzív. Princip következett, aki persze arra számított, hogy Grabež elvégzi a rá bízott feladatot. Csak amikor erre nem került sor, fogta fel: most ő következik.

Még mindig alig több mint fél óra telt el az előző merénylet óta. Nem volt tizenegy óra, amikor a menet elhagyta a városházát. Újabb hiba: a főhercegi pár kocsija ismét a harmadik volt a sorban! Ilyen elemi dolgokra azért gondolni kellett volna már akkor is. Ha egyszer merénylet miatt megszakadt a menet, majd azt folytatják, akkor a kocsik sorrendjén változtatni kell. Nos, itt úgy tűnik, tudatlanságuk miatt a “biztonságiak” szinte tálcán kínálták fel védencüket a támadóknak.

Gavrilo Princip később a nyomozás során és a tárgyaláson is igen jól mondta el benyomásait. Részletes vallomásából kiderül a helyzet, a lelkiállapota, és minden apróság. Tudjuk hát, hogy nagyon izgatott volt, ugyanakkor elszánt is.

A merénylet sok egyéb ok mellett azért is sikerülhetett, mert újabb hibát követtek el: nem közölték saját autójuk sofőrjével, hogy megváltozott a terv és most a kórházba kell menniök. Így az első két kocsi éppen ott, ahol Princip állt, elkanyarodott balra, és a főhercegi sofőr is követte volna őket, de Potiorek tábornok kiabálására lefékezett, sőt megállt.

Éppen Gavrilo Princip előtt.

Aki aztán ki is használta a kínálkozó alkalmat. Nem a menet közben haladó járműre kellett lőnie, hanem az szépen megtorpant előtte! Máris felemelte a pisztolyát…

Princip nem volt ott egyedül, egyik társa is ott volt a közelben. Mert amikor egy detektív megpillantotta a pisztolyt tartó kezet, odaugrott volna – de valaki elgáncsolta. Valaki, aki nem akarta, hogy egy másodperccel korábban érjen a tetteshez…

Lövések csattantak szárazon, siketen.

Harrach alezredes most ugyan nem a sofőr mellett ült, hanem a kocsi hágcsóján állt, hogy testével is védelmezze főnökét (végre, egy igazi testőr...!), de pechjére éppen a kocsi másik oldalán volt, nem a merénylő felől. Princip akadálytalanul lőhetett és a pár hetes lőkiképzés a jelek szerint eredményes volt. Akkor még nem tudták, hogy a merénylő nem csupán a főherceget, hanem a feleségét is eltalálta. Mindketten ájultak voltak, amikor a kocsi éktelen tülkölés közepette a kormányzói palota elé ért. Szolgálatkész kezek ragadták meg őfenségét és vitték be a palotába – de akkor már csak annyi feladatuk maradt, hogy megállapítsák a beállott halált.

Újabb hiba, ami persze 1914-ben (amely voltaképpen a XIX. század vége volt) még elnézhető: nem volt orvos a konvojban. Márpedig egy sebésznek mindig lennie kell. Később persze, és főleg manapság mindig van nemcsak orvos és jól felszerelt mentőautó (ellátva a szükséges újraélesztő készülékekkel is), de még a fontos célpont csoportazonos vérével is.

Később kiderült, hogy bár Princip mindkét alkalommal a főhercegre célzott, az egyik golyó gellert kapott a kocsi ajtaján és az asszony lágyékába fúródott. Ferenc Ferdinándot a golyó a gerincén érte és átszakított egy ütőeret – neki már a merénylet percében a száján tört ki a vére.

Néhányan persze még próbáltak harcolni a trónörökös életéért, leszedték ingét is, hamarjában orvost kerítettek. Ekkor derült ki, hogy az egyik karján tetoválást viselt.

Visszatérve a merénylet színhelyére – miután Princip leadta két lövését, már ott voltak mellette a detektívek, rendőrök és a kíséret katonatisztjei. Mindenki ököllel támadt rá, ütötték, ahol érték. A tehetetlen düh kifejezése volt ez, feltehetően nem akarták őt ott helyben megölni. Mégis sikerült bekapnia az egyik kis ciánkapszulát, amelynek anyaga azonban elbomlott az eltelt hetek során, így a férfit csak a hányás fogta el. Feje véres volt az ütésektől, kimerült a folytonos hányástól, az ide-oda rángatástól, a feszültségtől. De életben maradt.

Röviden a többiekről: bár Mehmetbaśičnak, Čubrinovičnak és Popovičnak sikerült elhagyniok a várost – nem sokra jutottak. Grabežt két nappal később elfogták. A lakosság érdekes módon a merénylők és általában a szerbek ellen fordult. Az a hamis tézis az 1990-es évekből, amit Belgrádban oly szívesen hangoztattak – hogy bosnyákok nem is léteznek, azok csak eltörökösödött szerbek – fényes tagadása volt, ami akkor kitört. A lakosság nem annyira Ferenc Ferdinánd, mint inkább a meggondolatlan és ostoba szerb merénylet miatt haragudott meg a lakosságnak erre a részére. Több szerb boltot fel is dúltak és valóságos szervezetlen spontán pogromok törtek ki.

Mindez persze nem változtatott azon, hogy másfél órával Szarajevóba érkezésük után Ferenc Ferdinánd és felesége halottak voltak.

Mi történt utána?

Ferenc József megkönnyebbült – az ismeretlen szerbek végeztek az általa is utált, kellemetlen fráterrel, ezzel a Ferdinánddal és uborkafára kapaszkodott feleségével. A császárral eleinte csak a halál tényét közölték, de hogy hogyan is történt, azt nem – és ő napok múlva kérdezett csak rá, miképpen végeztek unokaöccsével, aztán a következő mondatban máris az érdekelte, hogy vajon a hadgyakorlatok hogyan sikerültek? Mert az a fontos! – jelentette ki mély meggyőződéssel…

Mint tudjuk, az Osztrák-Magyar Monarchia teljesíthetetlen feltételeket támasztott Szerbiával szemben, miután bizonyossá vált, hogy a merényletet szerb körök készítették elő. Aztán jött a világháború. Majdnem pontosan négy hónap után kerültek bíróság elé a tettesek – összefogdostak szinte mindenkit, akinek bármi köze is volt a csoporthoz (kivéve persze a szerbiai katonatiszteket, kiképzőket, felbujtókat), együttesen több mint húszan ülhettek a vádlottak padjára. (Mehmetbaśičnak sikerült külföldre menekülnie). A három fő merénylő Čabrinovič, Princip és Grabež volt. Ám mivel egyikük sem volt még húsz éves, vagyis az akkori osztrák törvények értelmében nem számított felnőttnek, hát halálbüntetést sem kaphattak. Már dörögtek a világháborús ágyúk, hát sejthetően ez is befolyásolta a bíróságot. A tárgyalás különben Szarajevóban a kerületi bíróságon zajlott le szerb nyelven. Az összes vádlott forradalmárnak vallotta magát, a pánszláv eszmék, sőt az anarchia követőjének és egybehangzóan mondták, hogy gyűlölték Ferenc Ferdinándot annak a szerbekkel szemben tanúsított ellenséges érzelmei miatt.

A tárgyalás két hétig tartott. Természetesen szóba került a Fekete Kéz szerb nacionalista szervezet neve és tervei, valamint “külföldön” (Szerbiában) bujkáló vezetői is. Végül is a három tényleges merénylő fejenként húsz-húsz év fegyházat kapott. Öt felnőttet azonban, köztük Iličet és a mozitulajdonost, aki a fegyvereket rejtegette, és Čubrinovičot kötél általi halálra ítélték. Igaz, ketten közülük később kegyelmet kaptak Ferenc Józseftől, de a másik hármat felakasztották. Az ítéleteket 1915 februárjában, a sikertelen kegyelmi eljárások után hajtották végre.

A három vádlottból kettő nem érte meg a háború végét sem. Nagyon rossz körülmények között tartották őket fogva Ausztriában, a Theresienstadti börtönben. Télen is fűtetlen cellákban, más foglyoktól teljesen elszigetelve voltak kénytelenek élni, sem olvasnivalót, sem híreket nem kaphattak kintről. Látogatókat sem fogadhattak. Ráadásul láncra verve tartották őket a cellákban is. Mivel pedig a háború alatt egyre romlott a börtönök élelmezése is, hát állapotuk hamarosan leromlott, tüdőbajt kaptak. Čabrinovič és Grabež 1916-ban haltak meg, a fenti kórok és nélkülözések következtében.

Gavrilo Princip még a leginkább ellenállónak bizonyult társai között, de végül a kórok és a kegyetlen viszonyok őt is megtörték. Még megérte – de már nem szerzett róla tudomást – hogy Szerbiában kivégezték a Fekete Kéz vezetőit is. Bebizonyosodott ország-világ előtt, hogy ő és társai – anélkül, hogy tudták volna – orosz érdekeket követtek. Mi több, a merényletet előkészítők az orosz titkosszolgálatnak engedelmeskedtek, sőt a merénylet költségeire szánt pénzt is az oroszok szolgáltatták…

Gavrilo Princip tüdőbajban szenvedett és úgy húzta még vagy másfél évig. Csonttuberkulózis miatt amputálták az egyik karját, aztán a sebet elhanyagolták. Végül is 1918 áprilisában halt meg. A háború után ő és társai hamvait Szarajevóba szállították.