Nemere István

Selyemszoba

Szerelmesregény

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelõs kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetõje

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2015

ISBN 978-963-387-520-9

TARTALOM

“Nem félek, nem félek…”

Testközelben

Zöld hegyek között

Új utakon

Elhatározások

Lázban

Az éjszaka

Indulás, érkezés

Tavasszal

“Nem félek, nem félek…”

– Két nap múlva tizennyolc éves leszek – mondta Bertina.

Nem látott abban semmi különöset, hogy egyedül van. Hogy csak önmagának beszél. Ezt már majdnem megszokta ebben a házban.

Most a félig nyitott folyosón állt. A falakat élénksárgára festették, de ez már elég régen volt. Legalábbis Bertina nem emlékezett rá, hogy valaha is látott volna munkásokat a nagy ház körül. Pedig nyolc évet töltött itt, eddig.

De több nem lesz. Hiszen éppen az a közeledő dátum teszi, hogy véget ér egy folyamat az életében. Éppen tíz évesen került ide. Máig emlékszik, hogy amikor első ízben megtorpant odalent az udvaron a kicsi, kopott bőröndjével a kezében – elcsodálkozott, milyen nagy ez a ház...!

De hát az régen volt. Akkor még gyermek-magasságból szemlélte a világot. Minden felnőtt nagynak látszott itt az árvaházban. Most viszont ugyanazok – mert vannak még néhányan, akik végig itt voltak – már egészen alacsonyak. Akad olyan is, akire szinte felülről nézhet le.

– Mert nagyon megnőttem – jegyezte meg, ismét hangosan.

Választ persze nem kapott. Olyan időpontot választott az önmagával való beszélgetésre, amikor biztos lehetett benne: a folyosó üres maradt. Az ajtókat becsukták. A kicsik egy emelettel lejjebb ilyenkor ebéd után vannak, csöndes pihenőt parancsolnak nekik. Ezen a szinten pedig a nagyok laknak, akik ilyenkor vagy iskolában, vagy a kertészetben vannak. Néhány nagyobb fiút kivittek a majorba, ők csak este térnek vissza.

Bertina kihajolt a kőkorláton. De nem lefelé nézett – az udvar nem érdekelte. Minden kövét, a körbefutó betonjárda repedését ismerte. Megszámlálhatatlanul sokszor lépegetett rajtuk télen, tavasszal, nyáron és ősszel. Mindig.

Inkább az eget szemlélte. Az most sokkal érdekesebb, sőt izgatóbb volt. A széleken sötétebb kék, odafönt pedig – egyenesen a feje fölött, az ereszcsatorna mellett – sokkal világosabb, majdnem fehér. Hát igen, ez már olyan, mintha nyár lenne. Későtavasz. “Ilyenkor születtem… azt mondják”, bizonytalanodott el. Ha a múltjára, az életére akart gondolni, mindig elfogta egy kis félelem. Semmit sem tudott, és ez nagyon rossz volt. A nagyon régi nevelőszülőket is elfelejtette már, az arcukat – bárhogyan igyekezett – nem tudta felidézni. Csak ez a nyolc év itt a nagy sárga házban, ez volt előtte élesen.

Kicsavart nyakkal nézett az égre, és maga sem tudta, miért jelentette ki hangosan:

– Nem félek. De nem ám...!

Vagyis félt, és ezt tudta is. De igyekezett az érzést olyan mélyre tuszkolni, hogy azt szinte már maga sem látta. Csak érezte. Hát inkább nézte tovább az eget. A kékség a szemébe folyt át. Jól tudta, hogy az ő szeme is éppen olyan kék. A termete meg karcsú. Azt is hallotta már, hogy csinos… de ilyenkor elpirult, amin a társai sokat nevettek. “Hát van még ilyen lány a huszonegyedik században, aki pirulni is tud?” Ezt maga az igazgatónő kérdezte. Barbanta asszony testes, szigorú, de alighanem jószívű nő. Legalábbis Bertina így hiszi, ilyennek ismerte meg két éve, amikor idekerült az asszony. Egyenesen igazgatónőnek nevezték ki. Ő sem fiatal már, van vagy ötven éves.

Bertina lassan elfordította a tekintetét. Amikor lenézett, éppen Barbanta asszonyt látta. Aki innen a második emeletről jókora kék foltnak látszott. Mindig kék szoknyát viselt, ez a sötét szín az ősi festett kendőkre emlékeztetett. Bertina nem ijedt meg tőle, de azért kissé beljebb lépett. A korlát így eltakarta az igazgatónő elől. Még egyedül akart maradni, legalább pár percig. Odábbment, most máshonnan nézte a kertet, a fákat. Valahol a messzeségben ott volt az autósztráda, talán kilométerek választották el tőle. Ezért a zajt nem is hallotta, viszont időről időre a szemébe csillant az elhaladó autók szélvédőjéről a napfény. Kicsiny, nem bántó villanás volt ez. Csupáncsak annyit jelzett, hogy valahol a messzeségben is van élet. Emberek mozognak, haladnak, mennek valahová, zajlik az élet.

Percekkel később lépteket hallott. Megismerte őket és összerendezett arcvonásokkal haladt éppen a folyosó ajtaja felé – mintha sürgős dolga lenne valahol, úgy lépkedett – amikor felbukkant az igazgatónő. Ámde Barbanta asszonyt nem téveszthette meg. Az asszony arcán nem volt mosoly, amikor megtorpant a lánnyal szemben – csak a szemében csillant valami szelídség:

– Arra gondoltál, Bertina, mi lesz két nap múlva?

Bertina nem is tudott szólni. Valami elszorította a torkát. “Nem félek…” Hát csak bólintott.

Az igazgatónő emelte a kezét. Hogy magához ölelje, vagy kart karba öltve menjenek végig a folyosón? De végül meg sem érintette a lányt. Bertina viszont érezte az asszonyból áradó meleget, ez valamiféle ölelő aura volt, jólesett. Jobban, mint egy ölelés.

Az a szoba ismerős volt. Hiszen ezen a szinten már fél éve mindent Bertina takarított. Legalább hetente háromszor. A többi napon vagy a konyhán, vagy a kertészetben dolgozott. A nagy barna irattartó, a meglepően kicsi, szinte nőies íróasztal az ívelt szélével. A számítógép matt-szürke képernyője a sarokban.

– Ülj le, Bertina.

Ez már más hangon hallatszott, ezért a lány belül összerezzent. De kívülről nem látszott rajta semmi. Vagy úgy hitte. Barbanta asszony most nem nézett rá, egy dossziét vett elő, leült és belelapozott:

– Holnapután leszel tizennyolc éves. Azt már régóta tudod, hogy aki betölti ezt a kort és törvényeink szerint nagykorúvá lesz, azt többé nem tarthatjuk itt az árvaházban.

– De hát… én nem is akarok elmenni – mondta halkan.

– Tudom, tudom. Akkor is, ha nem mondtad. Ez látszik. Egyelőre jól érzed itt magad. Helyesebben azt kell mondanom, hogy jól érezted magadat, Bertina. De ennek már vége. Senkivel sem tehetünk kivételt. Láttad magad is, hogy az eddigi barátaid, akik elérték a tizennyolcat, elmentek innen.

– Nem mindegyiknek volt hová – jegyezte meg a lány. A szájában megkeseredett valami. Talán az igazgatónőt akarta bosszantani? Vagy nem bírta megállni, hogy ki ne mondja az igazat?

De ez az igazság Barbanta asszonynak sem volt újdonság. Most a dosszié fölött a lányra pillantott:

– Így van, kislány. Ám tudod, milyen sok az árvagyerek...? Alulról egyre csak jönnek, jönnek a kicsik. Ezért itt fent nem maradhat bent az, aki már felnőtt. Mennie kell, hogy átadjon egy helyet valamilyen kislánynak vagy kisfiúnak.

Ez a “kislányozás”, “kisfiúzás” olyan óvodás irányban vitte volna el a beszélgetést, ami nem tetszett Bertinának. Ám alighanem az igazgatónő is észrevette a dolgot, ismét a dossziéba pillantott:

– Amikor innen kilépsz, természetesen nem hagyunk egyedül. Minden alkalommal teszünk valamit azokért, akik elérik a tizennyolcat. Hetek óta hirdettünk egy környékbeli lapban.

Bertina alig hitt a fülének:

– Tessék...? Engem tetszettek meghirdetni?

– Igen, lányom. Ez a szokás. Hiszen munkahelyet és lakást kell találnunk neked. Ez ugyan nem kötelességünk, de nem bírnánk nézni, amint valaki egy batyuval a kezében kimegy a kapun és ott áll… tehetetlenül abban a nagy világban.

Bertina feszengett. Egyszerre volt kíváncsi, és nagyon félt is. De valami ott belül arra késztette, hogy ezt ne mondja ki. Hát csak ült és egy kicsit fázott. Most valahogy mintha nem lett volna későtavasz. Koranyár. Meleg.

Barbanta asszony sóhajtott. Ettől Bertina azt hitte, valami nem sikerült – ám nem erről volt szó. Az igazgatónő talán valami mást sajnált. De hogy mit, ez nem derült ki, mert így folytatta:

– Csak azt sajnálom, hogy elmégy tőlünk, kislányom. Jó volt veled.

Bertina nyugtázta a dicséretet, de az a kíváncsi nyugtalanság a szemében lobogott, nem engedte másra gondolni. Barbanta ismét rápillantott, alighanem ezt is látta, mert a tekintete visszatért a papírra és más hangon folytatta:

– Jelentkezett érted egy asszony. Azt mondta, szüksége van egy fiatal lányra a ház körüli munkákhoz. Házvezetőnőnek. Megnézte a fényképedet is és… hogy is mondjam csak… kérdezősködött az erkölcseid felől.

Ez meglepte Bertinát. Tudta persze jól, miről lehet szó, de… Hiszen nemrégen volt itt egy orvos, a nagyobb lányokat mind megvizsgálta. Bertina utálta azt az órát, amikor ez történt, nem szívesen emlékezett vissza. De belátta, hogy erre is szükség van. Akinek kifelé áll már a rúdja, jobb, ha tudja, valóban egészséges-e? Nehogy “odakünn” érje a kellemetlen meglepetés.

Emiatt persze az az “odakünn” kissé félelmetessé vált. Ahogyan az előbb Barbanta asszony is mondta… hogyan is? “Ott áll tehetetlenül abban a nagy világban…”

Megnedvesítette az ajkát. Elöntötte a szokásos makacssága. “Hát nem fogok ott állni tehetetlenül. Valamit mindig lehet, és kell is tenni. Az ember nem adhatja fel!”

Ez annyira szépen hangzott, bánta is, hogy nem hangosan mondta ki. Barbanta asszony megint a papírokat nézte:

– Igen, szóval… az erkölcsök. Biztosítottam a hölgyet afelől, hogy nem kell tartania semmitől. Rendes lány vagy és tudsz főzni, értesz a kertészkedéshez és értelmes vagy. Kérdezett a szüleid felől is, de hát erről… ugyebár… nem tudtam mondani semmit.

Bertina ajka keskenyre zárult. Örült annak, amit előbb hallott. De a szüleit talán nem kellett volna említeni. Mivel semmit sem tudott róluk, hát némi harag gyűlt belé. Az egyik keze ökölbe szorult, de még időben észrevette, kiegyenesítette nehezen engedő ujjait.

Váratlanul apró lázadás ébredt benne:

– És két nap múlva sem tudok meg róluk semmit?

– A szüleidről? Itt nincs róluk semmilyen adat. Téged már akkor is úgy hoztak ide, hogy nem lehetett tudni az igazi nevedet. Úgy értem, az eredetit. Végső soron te is kitalált nevet kaptál, mint oly sokan mások ebben a házban.

Bertina csak bólintott. Ez nem volt neki újdonság. Hangtalanul ismételgette magában: Bertina Maddaner, Bertina Maddaner. Maddan egy város, talán nincs is messze. Az árvaházi iskola földrajzóráján tanultak is róla, és még azt sem felejtette el, hogy akkor a többiek furcsálkozva néztek rá. “Hogyan lehet valakit egy városról elnevezni?” – volt az arcukra írva. Maddaner.

Barbanta asszony hirtelen összecsukta a dossziét:

– No, sebaj. A lényeg az, hogy lesz munkád és lakásod is, merthogy abban a házban fogsz lakni.

– Szabad tudnom valamit a… munkaadómról?

– Szabadna, de mivel én sem tudok többet, hát csak ennyit mondhatok. Ja, a nevét persze ismerem. A hölgyet Angela Gordonnak hívják és két nap múlva, pontosan délben, el is jön érted.

Bertina behunyta a szemét. Jó lett volna most aludni, vagy legalábbis ágyban fekve a sötétben ábrándozni. Ez volt a kedvenc szórakozása az utóbbi egy évben. Mióta a tizennyolcadik születésnapja elérhető közelségbe került. Amikor elmúlott tizenhét, ez a tizennyolcadik mágikus napként tűnt fel előtte. Nem volt egyetlen este sem, amikor lefekvés után ne jutott volna eszébe: “Egy nappal megint közelebb kerültem hozzá!”

A hálóteremben hatan laktak, és sohasem volt igazi csönd. A többi lány mocorgott, horkolt, sóhajtozott, suttogott, néha sírt valamelyik. Bertina rég leszokott a sírásról, most már inkább csak feküdt a hátán. Nézte a sötétséget és gondolkodott. Néha olyan sok gondolat jutott eszébe, hogy azok ott valósággal tülekedtek, egyik kiütötte, elűzte a másikat, sokszor tíz is kergette egymást a fejében, egyszerre.

De azért a legfőbb mindig az maradt: mi lesz a tizennyolcadik születésnapján...?

Most hát nagyon közel került hozzá. Két nap, vagy már annyi sem. Hiszen délután volt. Igazából már csak két éjszaka maradt. A mai meg a holnapi. És az élete gyökeres fordulatot vesz…

Úgy ült ott, a padlót nézve, hogy nem is hallotta a kérdést:

– Rosszul vagy, Bertina?

– Ki, én...? Ja? Elnézést, dehogy. Jól vagyok. Csak... egy kicsit meglepődtem. Hogy ez ilyen gyorsan megy.

Barbanta asszonyon látszott – nem ment ez olyan könnyen és gyorsan, ahogyan most a lány hiszi. De mivel Bertina tekintete hamar elfordult róla, hát nem figyelt rá többet. Felállt és eltette a dossziét. Bertina közben az ajtóhoz ment:

– Ez minden, asszonyom?

– Igen, Bertina. Holnapután délelőtt gyere be az irodába, hozd a holmidat is. Megkapod az irataidat… lányom.

Még azért egymásra mosolyogtak, röviden, röpke tekintettel, mint két egymás mellett elszálló madár. De Bertina esze már másutt járt. Sebesen kifordult hát a folyosóra. Szaladt. Még mindig nem találkozott senkivel, hát kiérve az udvarra, felnézett az égre és a szokottnál kicsit már hangosabban, bátrabban kiáltotta:

– Nem félek…!

A két nap és két éjszaka nagyon furcsán telt el.

Valamiféle kábult álom vett erőt Bertinán. Ez egyszerre lassította és gyorsította az idő múlását. Nem is tudott gondolkodni. Persze nem az idő múlott lassan – amikor úgy hitte – hanem az ő türelmetlensége rohant előre. Szeretett volna már tizennyolc éves lenni. Ám a következő órában meg szinte száguldott az idő, alig bírt vele lépést tartani.

Így ingadozott hol erre, hol arra, sietett és vánszorgott az idővel együtt.

Nagyon félt, mégis alig várta már. És amikor eljött, egyszerre volt torokszorító és egyszerű. Mondhatni, olyan – semmilyen…

Barbanta asszony fél tizenkettőkor átszólt a tantermekbe. Az oktatók abbahagyták az órákat és diákjaikat beterelték a nagy földszinti “szalonba”. Ahol kényelmetlen, nadrágoktól-szoknyáktól simára csiszolt fapadok álltak. Bertina kapott egy kicsiny – nagyon kicsiny – tortát egy szál gyertyával. Később a gyertyának nyoma veszett, de szerencsére senki sem várta el tőle, hogy a tortácskát hatvannyolc részre vágja. Ennyien voltak az árvák abban a hónapban.

– Hát gratulálunk, Bertina!

– Boldog szülinapot!

Néhány tanára és diáktársa odajött, puszilkodtak. Egy fiú – addig látszólag észre sem vette őt – erőteljes kézfogással búcsúzott. A kicsik, akikkel addig nem sok dolga volt – néha a folyosót felmosva leteremtette őket, ha keresztülszaladtak a vizes kövezeten, otthagyva lábnyomaikat – körülvették és csicseregtek:

– Milyen érzés felnőttnek lenni?

– Bertina, ugye visszajössz?

– Legalább egyszer… Megnézel bennünket?

– Hogy mi is mekkorára nőttünk már.

– Nemsokára mi is elmegyünk innen.

Barbanta asszony úgy tett, mint aki nem hallotta az utolsó mondatot. De a szeme odavillant, megjegyezte, melyik gyerek szólt. Bertina kicsit kényelmetlenül érezte magát. Különösen, ha a sarokba pillantott. Egy órával ezelőtt elbúcsúzott a hálóteremtől, szerencsére egyedül lehetett ott. Kinézett az ablakokon – mindegyiken külön, még egyszer, utoljára – aztán a fedett folyosón is tett egy kört. Kiment a kertészetbe, bejárta az ágyásokat. Kedve lett volna kihúzni egy piros retket, úgy-ahogy megtisztítani a földtől és megenni ott helyben. Hadd érezze, hogyan serceg a foga között néhány homokszemmel együtt…

De úgy érezte, neki már nem szabad. Ő már csak percekig lesz itt, voltaképpen ma reggel tizennyolc éves lett. Többé nem lakója az árvaháznak. Próbált hát idegen szemmel körülnézni, de túlontúl ismerős volt minden látvány. A nagy sárga, kopott épület, a széles lépcső a kijárt közepével. A lepattogzott festékes ablakok, az egyik kissé ferde kémény…

Alig hallotta meg, hogy dél lett. A folyosón a nagy óra ütni kezdett. A gyerekek elcsitultak. Barbanta asszony szeme az oktatókra villant, és azok máris összeszedték az osztályokat. Vonultak el, néhányan még intettek Bertinának. A kislány most érezte magát a legfurcsábban.

Az igazgatónő rámosolygott:

– Nos, Bertina?

Válaszul a lány az udvari ablakhoz futott.

Akkor kanyarodott be egy kék autó. Nagynak tűnt, pedig nem volt az. Ám egy új élet hírnöke lehetett, vagy az is volt...? Bertinát elfogta a félelem. Visszafordult és szeme az asszony tekintetét kereste.

Barbanta asszony innen tudta, hogy megérkezett az a bizonyos személy. Biztatóan rámosolygott a lányra és a kezét nyújtotta:

– Gyere, Bertina, és hozd a kofferodat.

A lány felkapta – nagyon könnyű volt! – és még egyszer körülnézett a “szalonban”. De úgy igazából már nem is látta, azt sem látta. Lementek a lépcsőn a földszintre. Amikor a nagy üveges ajtóhoz közeledtek, és a lány látta már a kék foltot – azt az idegen járművet – hirtelen letette a bőröndöt és átölelte Barbantát. Az asszony talán számított erre is? Mert a karjai puhán fonódtak a lány köré. Nem szólt, nem szóltak. Senki sem volt ott rajtuk kívül. Már mindenki búcsút vett Bertinától.

Egy percig egyedül voltak. Egyek voltak.

Aztán Barbanta asszony kitárta az ajtót. Bertina is kilépett. A napfény most erős volt, elvakította. Vagy nem az csalt aprócska könny-gyöngyöt a szemébe?

Később sem emlékezett vissza a következő percekre.

Szégyenszemre majdhogynem megfeledkezett Barbanta asszonyról. Annyira elbűvölte és megzavarta, amit látott. A kék autóból kiszállt egy nő, harmincöt éves lehetett, vagy annyi sem. Magas volt, csinos, jószagú. A kezét nyújtotta Bertinának:

– Jó napot, Bertina. Angela Gordon vagyok.

– Bertina… – nyögte a lány zavartan. Abban a pillanatban eszébe jutott, hogy hiszen ezt Gordon kisasszony vagy asszony is tudja, hisz mondta is. Nehezen nyögte ki: – Jó napot, asszonyom.

Angela rámosolygott. Bertinát már az is zavarta, hogy még mindig fogja a kezét. Nem nagyon szokott ő kezet fogni senkivel, különösen nem egy nővel. Angela egy kicsivel magasabb volt nála, először csak átható zöld szemét látta. Mint a smaragd, jutott eszébe. Ha nagyritkán bemehetett a belvárosba, egy ékszerész kirakata előtt mindig hosszan nézte a smaragdokat. Gyönyörűek voltak. Mint Angela szeme.

Gordon asszonynak az arccsontja is kiállt kissé a két szeme alatt, ettől napbarnított, szép arca egzotikus vonásokat nyert. Világosbarna haja rövidre volt vágva, illett az egyéniségéhez. Bár Bertina ezt csak gyanította, hisz nem tudta, milyen az egyénisége.

A másik, amit látott – hisz ott volt a szeme előtt – az Angela melle volt. Szép nagy, de nem túlságosan. Feszes. Akárcsak a combja. Mert a könnyű szél beszaladt az udvarra, meglengette Angela könnyű nyári ruháját. Aztán a combjára tapasztotta, kirajzolva alakját.

Bertina nagy zavarban volt és ezt Angela is látta:

– Tegye a bőröndöt hátra, aztán üljön be – egy pillanatra még odament Barbanta asszonyhoz. Bertina ügyetlenül kinyitotta a hátsó ajtót, a bőröndöt vigyázva tette az ülésre. Persze rosszul csukta be az ajtót, még egyszer kinyitotta és rácsapta. Már csak az üveg mögül intett az igazgatónőnek. Angela frissen, fiatalosan vágódott be, csak bólintott Barbantának és máris repültek.

Igen, Bertina úgy érezte, valósággal repülnek kifelé. Még nem hagyta el autóban az árvaházat. Mire eszébe jutott, hogy vissza kéne nézni, és megfordult – csak törpülni látta a sárga házat.

– A biztonsági övet! – mondta Angela mosolyogva. Bertina az első percben bambán nézett, aztán rájött, miről van szó. Megkereste az övet, jó ideig “eljátszott” a csattal, míg megtalálta az ülése mellett, hová dugja. Közben a kocsi száguldott. Vagy csak normális sebességgel robogott...? Bertina hol erre, hol arra tekintett. Nem mert Angelára nézni. Amikor később mégis odatévedt a szeme, ijedten látta, hogy az asszony őt nézi.

És mosolygott:

– Nos, hogy érzi magát, Bertina?

– Hát… félek – jegyezte meg. Igyekezett egyszerűen beszélni, de hát ezt nem mondhatta nyugodtan. Nem is úgy hangzott. Angela biztatóan rámosolygott:

– Nyugalom, minden rendben lesz.

Bertina szívesen kérdezett volna, nem is keveset. De rájött, lesz rá idő. A város nincs messze. Csodálkozva tapasztalta, hogy túlmentek az egész belvároson. Itt már volt forgalom, nem is kicsi. Csak kapkodta a fejét, annyi mindent látott. Autóból – értette meg – egészen másképpen néz ki a világ. Még az is, amit már ismerni vélt előzőleg.

A kocsi csak törtetett előre. Angela könnyedén vezetett. Kellemes illat áradt belőle. Ahányszor Bertina gyűjtött egy kis bátorságot és ránézett, a tekintetük mindig találkozott. Angela mosolygott, de most már nem szólt.

Egy szép ház udvarára hajtottak be. A ház sem volt nagy, és az udvaron is éppen hogy meg tudott fordulni a kocsi. Igaz, a ház mögött volt még egy kisebb kert, mint később kiderült. Sőt még egy kisebb fürdőmedencének is jutott hely.

Angela kedves mosollyal tárta ki az ajtót a lány előtt. A ház fehérfalú volt, nagy barna ablakokkal és barna ajtóval. A kis hallban kellemesen hűvös kőpadló. A lány a nyitott ajtón át látta a nappalit, az tágas volt és jókora, csaknem padlóig érő üvegfal nézett a kertre.

– Egyedül lakik itt? – kérdezte némi bátorságra kapva.

– Persze, mióta elváltam – Angela nem szűnt meg szelíden, jókedvűen mosolyogni. Látszottak fehér egérfogai és ez jobb kedvre hangolta Bertinát is.

Angela megmutatta az emeleten lévő kis szobáját. A háziasszony hálószobája is ott volt pár ajtóval távolabb. Sorra került a mosdó, a fürdőszoba, aztán odalent a konyha. Bertina még sokat kérdezett volna, bár az ijedtség elvette a szavát. Itt minden olyan idegen volt, bár nem ellenséges. Tiszták a függönyök, az ajtók, az ablakok, a padló. A konyhában a pultok. Ezt mind neki kell majd rendben tartania?

Angela éppen erről beszélt. Bertina, akár egy tacskó a biciklis gazda után, loholva igyekezett utolérni és felfogni, miről van szó. De szerencsére Angela – ha látta, hogy valamit nem értett meg – türelmesen elmondta még egyszer. Így aztán világos lett minden.

– Ma már ebédeltem – közölte Angela, – így erre nincs szükség. Majd valami hideg vacsorát összeütünk később. Nekem most el kell mennem.

Bertina kérdő tekintetére megmagyarázta:

– Divattervező vagyok. Estig egyedül lesz, ismerkedjen meg a házzal… Bertina.

Volt valami különös abban, ahogyan a lány nevét most kiejtette – vagy csak úgy tűnt neki...? Bertina ajkába harapott, nem tudta még azt sem, hová nézzen. Annyi évet töltött árvaházban, és soha életében nem volt még ehhez hasonló szép házban. Csak filmen látott ilyent, bár azokra a közös tévézésekre nem szívesen gondolt. A kicsik folyton zajongtak, kiabáltak, nem lehetett hallani a szöveget. De a látványok…

Hát igen. Amikor magára maradt, még egyszer bejárta a házat. A lelke mélyén kicsit csodálkozott is, hogy Angela Gordon magára hagyta őt a lakásában. Hiszen nem is ismer, kirabolhatom, elszökhetek! – mondta félhangon. Hangja idegenül kondult.

Délután többször is bejárta a házat, szépen, lassan, kényelmesen. Nagyon élvezte, hogy itt csönd van. Mekkora nyugalom...! Egészen elkábította a dolog. Már az is letaglózó volt, hogy tőle függött, tesz-e valamit. Vagy csak járkál, nézelődik...? Nem szokott ahhoz, hogy maga ossza be az idejét és ha akarja, hát órák hosszat ne csináljon semmit. Tényleg senki sem fog rászólni? – nézett körül néha félve.

A nap már nyugatra fordult, amikor kióvakodott a kertbe.

Eddig nem volt alkalma megnézni közelről egy fürdőmedencét. Megdöbbentette és kellemesen borzongatta, hogy olyan sok ezer liter víz van ott, kékes csempéktől kékesen csillogva, mozdulatlanul. Ez mind egy embernek van...? Belemehet és úszkálhat ide-oda, nem bukkan fel hirtelen egy csapat gyerek, nagy zajjal, csapkodva, kiabálva, ugrálva – mint amikor nagy ritkán nyáron elvitték őket egy-egy strandra...? Megrázkódott, most már nem szívesen emlékezett vissza azokra az időkre. Egy kicsit persze lelkiismeret-furdalása támadt. Úgy érezte, mintha elárulta volna ottani barátait. “De hiszen nem is voltak a barátaim. Csak a “sorstársaim”, tette hozzá. Szeretett olvasni, csak ritkán volt rá alkalma – nos, ezt a szót is a könyvekből tanulta.

Fürödni nem mert, de a kis kertet bejárta. Alig volt nagyobb, mint a ház területe. Így hát amikor harmadszor ment körbe, már szinte ismerősként üdvözölhetett minden ciprust, kicsiny pálmát, dísznádat. Aztán eszébe jutott, hogy a szobáját belakhatná, mire megjön Angela. Néhányszor gondolatban próbálta őt Gordon asszonynak nevezni, de ez olyan nehézkes volt. Pedig hát ebből még lehetnek gondok – ismételgette magának komolyan. Visszament a házba, a kertre nyíló nagy üvegajtót gondosan bezárta. Már maga a mozdulat és a tudat – hogy bezárhat maga mögött egy ajtót, nem kell másokra is gondolnia, akik szintén ott akarnak majd bejönni – nagyon feldobta a lelkét.

A szobája olyan kicsi volt, hogy ha reggel tornázni akar, két kinyújtott karjával csaknem eléri a falakat. De ez sem számított. Az ágy kényelmes, és egyedül lesz...! A falak között csak a saját lélegzetét, mozdulatait hallja majd… Erre nem volt példa, ilyen éjszaka még sohasem történt vele. Nem volt még egyedül sem nappal, sem éjjel.

Valósággal megrészegült a jó magánytól. Kis holmiját berakta a szekrénybe – az sem volt nagy, ennek ellenére félig sem töltötte meg a bútort. Talán egyszer lesz annyi ruhám, hogy egy szekrényt megtöltök? – kérdezte félhangon. Még mindig nem tudta elhinni, hogy igazán egyedül van, ezért nem mert hangosan beszélni. Talán rejtőzik itt valaki, és meghallja...?

Lefeküdt az ágyra, csak úgy ruhástól – aztán megijedt. Mint aki rosszat tett, ugrott fel. Az árvaházban nem szerették, sőt tiltották az ilyesmit. Akkor Bertina inkább az ablakhoz ment. Megcsodálta a szépen festett párkányt. Semmi kopás, semmi repedés, a festék sem hiányzik róla sehol. Az ablak is keskeny volt, rajta keresztül a kertre látott. Távolabb más kertek más fái zöldelltek.

Amikor már alkonyodott, rájött: nem tudja, Angela mikor jön haza. Egy olyan ruhát öltött, ami szerinte otthonos volt és talán egy kicsit a cseléd szerepét is hangsúlyozta. Mert hát Bertina nagyon is tisztában volt vele, mi lesz az ő dolga ebben a házban. Nappal főz, takarít, most, talán olykor még a kert füvét is lenyírja...? Az izgalmas feladat lesz. Csak előbb mutassák meg neki, hogyan csinálja!

Éppen a konyhában nyitogatta a faliszekrényeket, ismerkedett az edényekkel – amikor hallotta bezúgni a kocsit a ház elé. Mire kirohant, Angela a kaput csukta be. A lemenő nap már a fák között világított be keskeny csíkokban, foltokban. Angela arcán is vörösen csillant egy ilyen sugár. Bertina mosolygott.

– Jó estét, asszonyom.

Angela mondott volna valamit. Talán azt, hogy ne mondja neki: “asszonyom”? Ám csak bólintott. Jöttek befelé, Angela átadott a lánynak egy nagy zacskót a bevásárolt holmikkal. Bertina nehéznek találta, de meg sem rebbent a szeme, rögtön bevitte a konyhába.

– Nos, körülnézett a lakásban, Bertina?

– Igen, asszonyom. Most már azt hiszem, mindenről tudom, hol van. Bár… – megakadt.

– Nos, Bertina, miről van szó?

– A fürdőszobában találtam olyasmit, amiről nem tudom, mire használják. Az a kerek és átlátszó, olyan, mint egy zuhanyozó, de oldalt is láttam benne fényes csöveket meg csapokat…

Angela mosolygott. Nem sértőn, nem lenézően:

– Különleges zuhany, oldalról is masszírozza a testet.

Hát ezt megbeszélték. Bertinának különben nem ez volt a legfontosabb kérdése, de most ez jutott eszébe. Igazából attól félt, hogy a konyhai szerkezetekkel nem tud bánni. A mikrosütőről csak hallott, de az árvaházban ilyent nem használtak. A sütő sem villannyal, hanem gázzal működött. Angela látta a lány ide-oda röppenő aggódó tekintetét és megint rámosolygott:

– Eszünk valamit, aztán majd megmutatom a konyhai eszközöket is.

Az éjszaka egyszerre volt hosszú és rövid.

Hosszúnak tűnt, mert nehezen aludt el és sok mindenen járt az esze. De rövid is, mert amikor végre elaludt, fel sem ébredt reggelig. Az éjszaka úgy elröppent, mintha csak egyetlen percig tartott volna. Amikor az ágya melletti kis asztalkára készített órára pillantott, ijedten felugrott:

– Hét óra van! – mondta hangosan. Még nem szokta meg, hogy egyedül volt. A rátörő csönd egy percre ismét elkábította. De máris szólt benne egy vészcsengő. Villámgyorsan felkapta a ruháját és kiszaladt. Le a lépcsőn, a konyhába. Már készítette ajkára a bocsánatkérő szöveget. “Elkéstem, asszonyom, elnézést, de olyan jól aludtam… mert kérem én nem szoktam még ahhoz, hogy egyedül aludjak, és ez a csönd olyan jó hatással volt rám…”

De a konyhában senki sem volt. Még járt egy kicsit fel-alá, aztán rájött: Angela még nem kelt fel. Ez megnyugtatta és máris magabiztosabb lett. Még alaposan megnézte a hűtőszekrény tartalmát. Nem tudta, mit csináljon reggelire, de mintha tegnap Angela valami müzlit említett volna...? Bekeverte hát kefirbe, remélte, nem csinál rosszat.

Negyedórája sem volt még ott, amikor zajt hallott felülről. Angela jött le a lépcsőn hófehér fürdőköpenyben, amely gyönyörűen kiemelte könnyedén napbarnított bőrét. Semmi sem volt agresszív benne – ezt Bertina inkább csak érezte, mint tudta. Szelíd mosoly az arcon, szép szemek, kisimult bőr.

– Jó reggelt, asszonyom.

– Jó reggelt, Bertina – Angela érdeklődve nézte a lányt. – Nos, milyen volt az első éjszaka az új otthonában?

Az “otthon” szóra kissé megrebbentek a lány pillái. Dadogva magyarázta, hogy itt minden olyan különös, merthogy ő még sohasem… Az árvaház szót nem akarta kimondani, mégis kibukott belőle. A csönd, a magány, és az, hogy senkire sem kell ügyelnie… Hogy egyedül alhatott egy szobában, életében először… És még nem szokta meg…

Angela közben leült az asztalhoz és megette a kefires müzlit. Bertina semmi jelét nem látta, hogy nem tetszene neki ez az étel. Úgy állt mégis az asztal mellett, hogy Angela ráérzett a ki sem mondott kérdésre:

– Ízlik ez is, bár én egy kicsit több kefirt teszek bele, ne legyen olyan száraz…

– Holnaptól több lesz benne – ígérte Bertina. Olyan nagy hálát érzett Angela iránt, hogy szinte kicsordult belőle. Mindez látszott a szemén. Angela felállt, közelebb ment hozzá. Megsimogatta a lány arcát:

– Minden szép és jó lesz, Bertina – nyugtatta meg. Vagy ez… más volt? Bertina nem tudta, mit gondoljon erről. Hát inkább nem gondolt semmit.

Angela hamarosan elment. Amikor a kocsi kigördült az udvarból és becsukódott a kapu, Bertina felbátorodva indult egy nagyobb “expedícióra”. Ami annyit jelentett akkor, hogy kimerészkedett az udvarra is. Tegnap megnézte a kertet, most viszont bejárta ezt az előteret. A kicsiny, szép fehér kavicsokon csikordult a cipője, sőt nyomokat is hagyott. Először megrémült, el akarta simítani őket – aztán lassan eszébe jutott, hogy hiszen ő itthon van. Jogosan tartózkodik ebben a kertben és nem kell titkolnia senki előtt, hogy itt járkál az udvaron. Lecsillapodott és ment tovább. Eljutott a drótkerítésig, körbement. A tegnap látott kert sokkal kellemesebb volt, mint az udvar, itt dominált a zöld szín. A medence is csábította. Fürödhetne-e...? De nem, nem, előbb meg kell kérdeznie Angelától. Csak így emlegette magában az asszonyát. “Angela”, nem is volt annyira idős tán, mint hitte. De hát most ura lett, parancsolója, “gazdája”.

Később csöngött odabent a telefon, rohant, ahogyan csak bírt. Lihegve kapta fel:

– Gordon-lakás! – kiáltotta gyorsan, hangosan.

– Csak én vagyok – hallotta meg Angela hangját. – Honnan szaladt, Bertina?

– A kertből, asszonyom – és mint aki gyorsan másra akarja terelni a szót, rákezdett: – Mit csináljak ebédre?

– Nem leszek otthon délben. Maga egyen valamit. Vacsorára is meghívtak, hát éjfél előtt aligha érek haza…

“Biztosan van valakije”, futott át a fején. Jaj, de izgalmas volt ez is, mint minden Angela körül! Kipirult arccal tette vissza a kagylót, óvatosan, gyengéden. Aztán táncolni kezdett. Volt elég hely a szalonban, hát forgolódott, repült. Maga szolgáltatott zenét, míg eszébe nem jutott a rádió. Bekapcsolta, talált is kellemes, zsongító muzsikát. Aztán lerogyott az egyik fotelba és szédült, szédült…

Délben valamit harapott. Aztán gondolt egyet, levetkőzött teljesen és kifeküdt a teraszra. Itt senki sem látja, remélte. Olyan fehér volt a teste, undorítóan világos a bőre. Bezzeg Angelának...! Alig vette észre, hogy szeretné minden téren utánozni az asszonyt.

Nagyon kellemes volt ott a teraszon, majdnem elaludt a napozóágyon. Amikor elege volt – elől-hátul süttette magát – úgy döntött, megfürdik. Nagyon lassan ereszkedett bele a medencébe. A víz nem volt hideg, sőt. Úszni megtanult még a nagy közös folyóparti fürdőzések alkalmával, amikor az egész árvaházat kivitték busszal az “ingyenstrandra”. Ami éppen azért volt ingyenes, mert nem volt strand. Csak bozót, ritkás fák, kövek a talpuk alatt – de ingyen megkaphatták a vizet.

Itt nagyon élvezte a dolgot és már nem érdekelte, mit szól majd Angela. Talán észre sem veszi, hogy fürdött...?

Délután nagyon meleg volt a házban, hát lehűlést keresve betévedt a fürdőszobába. Az az átlátszó henger vonzotta. Milyen lehet, ha az ember csak beáll a sok vízsugár közé és azok masszírozzák...? A medencebeli úszástól most vérszemet kapott. Ki kell próbálnia mindent ebben a házban. Hiszen most már az ő “otthona” is… Angela mondta! Hát úgy legyen.

Először azt sem tudta, hogyan kell kinyitni a hengert. Majd amikor ez sikerült, beállt középre. Kissé megijesztette a fémes csillogás, a matt üvegből áradó hűvösség. Tétován nyúlkált a kapcsolókhoz, végre megeredt a víz. Valamit be kellett volna állítania, talán a hideg-meleg keverési arányt. Eleinte hűvös volt a víz és csakugyan csiklandozta az oldalát, a hátát. Két melle közé is spriccent, aztán az ágyéka sem maradt ki. Akkor vette észre, hogy halkan sikongat. Meztelen, vizes háta, csípője neki-nekiért a falnak, de ez sem volt kellemetlen. Már éppen úgy döntött, máskor is használni fogja ezt a szerkezetet, amikor valamihez hozzányúlhatott, mert egyre melegebb víz jött mindenfelől. Kapkodott, ki akart menekülni, de rá kellett jönnie: az ajtó csak akkor nyitható, ha előbb elzárja a csapot. Izgalmában nem találta, közben a forró víz már majdnem égette a bőrét, egyszerre sok helyen is. Már-már látta magát, amint élve megfő ebben a csapdában – de akkor a keze valahogyan ösztönösen rátalált a csapra, a vízsugarak elálltak. Csak fehéres pára vagy gőz gomolygott még a hengerben. Megkönnyebbülten menekült ki belőle.

Nagyon tetszett az a frottírtörölköző. Akkora volt, hogy egész testét beleburkolhatta. Lassan ment a nagy falitükör elé. A bőrét rózsaszínre kapta a nap, a vállán sötétebb lett. Lassan törölgette magát, itt-ott kicsit izgatta bőrét az anyag. Lassan bontakozott ki burkolatából. Előbb a combja bukkant ki, mint egy nagyestélyi ruha kivágásában. Még rá is játszott, mintha egy igazi nagy estélyen lenne. Csak utána tette ki egyik karját, aztán a másikat. A törölköző most ruhává lett, melle fölött egyenes vonalban tapadt nedves bőrére. Aztán a tükörbe nézve Bertina lassan, lassan húzta fel az alsó szélét. Előbb a térdét látta, ez nem szép, nincs ember a világon, akinek szép térde lenne. Ez majdnem olyan csúnya darabja az embereknek, mint a könyökük, jutott eszébe. Hát gyorsan feljebb húzta. Combközépig, aztán egyre lassabban, még izgult is. Amikor combjai majdnem összeértek és kibukkant a sötét erdő alja, lélegzeni is elfelejtett. “Nő vagyok hát? És csinos...? Tetszem-e majd valakinek?”

A kérdésekre a tükör nem adhatott választ, de mintha igenlően sugallt volna. Akkor Bertina elengedte a törölközőt. Élvezte, ahogyan saját súlyánál fogva lassan csúszik le – de legfőképpen az tetszett neki, hogy fiatal, kemény melle még megtartja egy pillanatig. Az anyag finoman dörzsölte a mellbimbóit, ez jólesett. Utána meg csak nézte magát. Tulajdonképpen eddig sohasem volt lehetősége arra, hogy álljon egy fürdőszobában, ahová senki sem jöhet be. Most egyedül volt az egész házban, ezen a kicsiny birtokon. Nem nyitottak rá. Megszemlélhette hát a testét olyan alaposan, ahogyan addig soha.

Nem minden részlete tetszett neki. A fenekét például kicsit laposnak vélte, de azt sem láthatta igazán. Akárhogyan illegett a tükör előtt, csak oldalról láthatott belőle valamennyit. Aztán combjait vette szemügyre. Nem voltak vastagok. Az árvaházban akadtak lányok, már ilyen fiatalon is, akik elhíztak. Talán a szüleik is kövérek voltak, de ezt nem tudhatták. Combjuk már középen is összeért, bőr dörzsölt bőrt, a közös zuhanyozások alkalmával Bertina mindig csodálkozott: hogyan lehet így élni?

A csípője viszont feszes volt és karcsú, az tetszett. Szerette volna, ha a két karja teltebb, nem ilyen kamaszosan vékony. A melleivel is csak félig volt megelégedve. Szerencsére még remekül álltak, semmi lógás. A két nagy udvaros barna mellbimbója a tükör felé állt, feszült – amikor közelebb ment, hogy jól lássa, egyszer hozzá is értek a hűvös üveglaphoz, ez furcsa, izgató érzés volt. De amikor többször is odaértette őket, már elfásultak a bimbók, Bertina semmit sem érzett.

Majdnem estig élvezhette a házat. Azt hitte, későn kapott észbe, hát gyorsan összeütött valami vacsorát. De olyant, amit benne hagyhatott a sütőben és ha szükség lesz, percek alatt felmelegíthet.

Akkor jutott eszébe, hogy Angela azt mondta: vacsorára sem jön haza. Így hát megvárta, míg kihűl az étel és betette a hűtőbe. Maga alig evett valamit. Az a tudat szinte jóllakatta, hogy egyedül uralja ezt a szép házat. Nem kívánt semmit.

Két napig csak így éltek. Este és reggel látták egymást, pár pillanatig. Bertina a harmadik napon reggel észrevette, hogy Angela alaposan szemügyre veszi őt. Reggel volt még, és Bertina kicsit álmosan, de jókedvűen nézett a világba.

– Mit néz, asszonyom? Valami baj van?

– Jaj, Bertina, ne féljen folyton. Én nem azért vagyok, hogy hibát keressek a munkájában.

Ezzel tanácstalanná tette a lányt – most nem tudta, mit gondoljon. Kicsit összezavarodva tett-vett tovább a konyhában. Szerencsére a kenyérpirító kidobta a két szeletet, volt mivel elfoglalja magát. Kis fonott kosárkába tett egy szalvétát, arra a kenyérszeleteket.

– Semmi baj, Bertina. Csak néztem magát.

Ezt már végképpen nem értette. Mit láthat rajta – egy másik nő? Visszanézett. A tekintetük találkozott, egymásba mélyedt. Angela szokása szerint finoman mosolygott. Talányosan. Aztán csak evett tovább. Bertina addig ténfergett, várta, hogy elmoshassa az edényeket. A kávés és tejes kancsót. Hamar megtanulta, hogy Angela kevés kávéhoz sok tejet iszik, így hát a nagyobbik kancsóban kell lennie a majdnem forró tejnek.

Angela kis mosolyával még egy ideig szemlélte a lányt. Valamilyen elhatározásra juthatott, mert hirtelen felállt:

– Megyek. Ma elég korán hazajövök. Ebéddel ne várjon, Bertina – és elviharzott. Bertinának ugyan okozott némi fejtörést, hány óra lehet az az “elég korán”, de persze nem jutott dűlőre. Délelőtt gondosan bezárta a házat és felderítette a környéket. Órákig járkált, kifigyelte a boltokat, a bevásárlóközpontot. Néhány férfi alaposan megnézte és ezt észre is vette. Egyszerre örült és félt is ettől. Hiszen a férfiakról még semmit sem tudott. Valahol a lelke mélyén nagyon ösztönösen sejtette, hogy a férfiak miatt még sok baja lesz. Barbanta asszony – ha az idősebb lányok szóba hozták a témát – mindig csak legyintett és egyszerre emlékező-szomorú arccal annyit mondott:

– Majd megtudjátok, csibéim.

A “csibék” kíváncsisága így hát kielégítetlen maradt. Egymás között persze beszéltek, olykor egészen vad dolgokról is. Bertina égő fülekkel hallgatta olykor a hálóteremben ágytól ágyig vándorló esti “mesemondók” szövegeit. Azt ismételgették, amit hallották az idősebbektől, meg a kinti ismerőseiktől. Teherbe esett lányok, szépfiúk, pincérnő-karrierek, abortuszok, részeges férjek – no és persze mesés életpályák törtek át a szavakon, váltak legendás látványokká a kislányok agyában. Bertina sem volt jobb náluk, de sohasem mesélt, csak hallgatott. Hisz neki nem voltak történetei, félénken mozdult abban a külső, idegen világban. És ha megbántották – vagy azt hitte – remegve szaladt vissza Barbanta asszony szárnyai alá – ő is “csibe” volt. Pihetollas, még védtelen, félős – de kíváncsi.

Talált munkát a kertben. Nem kell várni a kertészre, mondogatta magamagának makacsul, és kigazolt a bukszusok mellett, ahol a folyondár meg egy másik, kicsit szúrós növény – nem ismerte a nevét – már-már kezdte zöld bilincsbe verni a bokrokat. Úgy kellett lefejteni róla a madzagként tekergő szálakat. Közben sokszor meg is szúrta ez-az. És kimelegedett. A nap még nyugaton állt, elég magasan, amikor Bertina mind gyakrabban pillantgatott az úszómedence felé. Ha elképzelte, milyen hűvös a vize, hogyan ölelné körül a meztelen bőrét… Hát nem sokáig habozott. Amikor végzett abban a sorban az utolsó bukszus megtisztításával, berohant a szobájába és levetkőzött. Csak egy konyhai köpenyt hagyott magán.

A medence partján körbepillantott. Nem, egyik szomszéd sem láthat ide. Őt most csak a Nap látja nagy sárga, meleg-jóságos egyetlen szemével. És jobb is, ha most fürdik, amíg Angela nem jön haza. Attól tartott, asszonya nem venné szívesen, hogy a csak neki fenntartott vízben fürdik a “cseléd”. Mert Bertina még mindig annak érezte magát. Kicsi és alkalmazkodó, vagyis “csibe” volt.

Amikor végre belevetette magát a medencébe, mindenről megfeledkezett. Olyan kellemes volt, annyira jól esett, mint kis életében eddig talán semmi sem. Hát lubickolt önfeledten, és az idő sem tudta érdekelni. Olykor felfeküdt a kékes víz felszínére és azt élvezte, hogy kitárja testét-ölét a napnak. Hagyta, hogy megszáradjon a hasa, sőt alatta még a szőrszálak is kunkorodtak, érezte bőrén, hogy az is szárad – aztán egyetlen mozdulattal átfordult, ami eddig forró volt, most a víz hűvösébe mélyedt, kis feneke hasította a vizet, ahogyan úszkált körbe-körbe.

Nem hallott semmilyen zajt. Biztonságban hitte magát. Csukott szemmel ringatózott a felszínen, két melle felmeredt, karjaival csak erőtlen kis mozdulatokat tett, ez is elég volt a fennmaradáshoz…

Nagyon megijedt, amikor hatalmasat csobbant a víz.

Még egy kis vizet is nyelt, amikor mellére fordult, karjait szétcsapta. Egy férfi lopózott be, és most valamit rosszat tesz nekem – vibrált benne a szinte elviselhetetlen félelem. Izgalmában a szája is víz alá csúszott, de nem nyelt le.

Csak akkor látta meg a feléje úszó ember arcát.

Angela volt.

Különös fény ragyogott nevető szemében. Élvezte, hogy meglephette a lányt. Bertinában kétszeres félelem és zavar dolgozott. Az egyik: Angela rajtakapta, hogy a medencéjében fürdött, már ez is eléggé elviselhetetlen volt számára. Ráadásul ott volt még a másik kínos dolog is – az, hogy meztelen volt. Már az árvaházban sem szerette ezt, még más lányok előtt is csak kényszerhelyzetben vetkőzött le. A testét a maga ügyének és tulajdonának tartotta, amit nem mutogatunk, nem hivalkodunk vele és nem is kell szégyellnünk, ha olyan. Feltéve, hogy senki sem lát belőle többet a kelleténél.

Angela közelebb úszott.

– Asszonyom… megijesztett – nyögte a víz fölött. A feje volt kint, most csak az. Angela kedvtelve nézte szőke haját és azt az égszínkék szempárt. Közelebb úszott. – Máris megyek… asszonyom.

– Nyugalom, nincs semmi baj. Maradjon még, Bertina – nem tette hozzá, hogy ez parancs. Bertina egy pillanatra behunyta a szemét, azért csak a medencének ahhoz a sarkához igyekezett, ahol a krómozott fémlépcső nyúlt bele a vízbe. Angela játékosan megfogta a karját, de a lány kisiklott belőle. Régóta volt vízben, bőre sikamlóssá vált. Angela ekkor lenyúlt a víz alá és a lány combját ragadta meg:

– Maradj még… Bertina – lihegte.

A lány persze próbált szabadulni. Akkor vette észre, hogy Angela is meztelen.

Olyan iszonyú zavarba jött, hogy nem is tudta, hová nézzen. Először azt hitte, hogy a nő csak felsőrészt nem vett a fürdőruhához. De ekkor úrnője úszva eléje került, elállta Bertina útját a lépcsőhöz. Arra hátra nem menekülhetett…

Angela háton úszott ide-oda. Két szép mellét felnyomta a felszín fölé. Bertina döbbenten látta, hogy öle milyen fekete és bozontos. Nagyon sok szőre volt, majdnem az egész hasát benőtte burjánzóan. Amikor az asszony ismét a hasára fordult és úszott megcsendesedve a lány felé, ismét csak a mosolygós arca volt a víz fölött.

Angela látta, milyen piros lett a lány. Talán még a szeplői is elvörösödtek. Ez is tetszett neki. Voltaképpen élvezte is, hogy ennyire zavarba hozhatta Bertinát. Ő maga persze egy csöppet sem szégyellte magát.

– Asszonyom…

– Angela. Szólíts Angelának.

– Angela… hadd menjek ki…

Az asszony nem szólt, csak egyre közelebb úszott.

– Szép a tested. Fiatal vagy és erős, csinos – súgta Angela. Volt valami különös a hangjában is, nem csak a tekintetében. De Bertina – bár érezte, hogy valami nincs rendben – most is csak szabadulni szeretett volna ebből a helyzetből. Nem akart másra, többre gondolni.

Ám ekkor Angela odaért hozzá, megkerülte a lányt. Bertina még örült is, hogy legalább nem látja a mellét. Ám egyszercsak két kéz nyúlt előre a karjai alatt és egyszerre fogták meg a mellét. Ez annyira megdöbbentette, hogy nem is védekezett. Amikor később próbálta elkapni Angela csuklóit és lefejteni a karokat, mindketten süllyedni kezdtek. Angela nem engedte el a lány melleit, hát Bertina volt kénytelen úszó mozdulatokat tenni.

– Ne félj, kislány. Minden rendben lesz – ígérte Angela, a fülébe suttogott a víz fölött. Bertina némán küzdött – volna. De amikor azt hitte, már szabadul is, két dolog történt egyszerre. Angela elengedte a melleit, de egyik karjával erősen magához ölelte a lányt. A víz alatt is érezte a lány, hogy asszonya két mellbimbója milyen keményen nyomódik a hátába…

Ugyanakkor Angela másik keze alulról, a feneke alatt siklott be a lábai közé. Pontosan oda talált az asszony nagy gyakorlattal. Az egyik ujja már mintha be is hatolt volna Bertina testébe… A lány felkiáltott:

– Angela, ne…!

– Igazad van. Ne a vízben – suttogta az asszony a lány füle mellett. Az arcuk is összeért. Bertina már azt sem tudta, mi történik vele. Csak annyit látott, hogy lassan közelednek a lépcsőhöz. Már-már elérte kezével, amikor Angela finoman eltolta őt és maga ment ki elsőnek. Bertina látta szép fenekét, barna bőrét. És amikor Angela megfordult, mosolyogva nyújtotta kezét a lánynak. Két melléről lecsöppent egy-egy csepp víz, amikor előbbrehajolt és erős mozdulattal szinte kiemelte a lányt a medencéből.

Bertina azt sem tudta, merre nézzen. Mit kell ilyenkor tenni? Nyúlt volna egy törölközőért, de Angela megkaparintotta. Szorosan a lány mellé állt és ügyesen becsavarta mindkettőjüket ugyanabba a nagy frottír fürdőlepedőbe.

– Gyere, kicsim – mondta most már komolyabban. A hangja kissé rekedtes, elszánt volt. Mint aki már nem habozik, végleg eldöntött valamit. A fürdőszobába mentek. Bertina olyan kábult és döbbent volt, hogy nem ellenkezett. Már nem is tudott gondolkodni. A fürdőszobában Angela betolta a lányt a kerek zuhanyozóba, és maga is utána ment. Nem volt sok hely, és Bertina ismét a hátában érezte a szorosan hozzátapadó másik testet. Azt a kissé kemény, sprőd szőrzetet a hasán és a mellbimbóit. Ezek most is ugyanolyan kemények voltak, mint a medencében. Vagy keményebbek… Angela nem habozott. Két gyors mozdulattal elindította a szerkezetet.

És a karjai sem maradtak mozdulatlanok…

Bertina behunyta a szemét. Kellemesen csiklandozták a vízsugarak. Volt amelyik lassan mászott felfelé a combján és a fenekén, ugyanakkor az ellenkező oldalon egy másik mind melegebb vízzel mosta a mellét és az oldalát. Aztán egy hullám érintette, csípőjétől ment befelé a hasára… csak a szemét kinyitva fedezte fel, hogy amit érez, az nem mind vízsugár. Angela két-három ujját összetéve imitálta a sugarakat. Keze a valódiak között el-elveszett, aztán megint kibukkant.

– Meglátod, olyan jó lesz, mint még soha életedben – suttogta az asszony a lány fölébe. Aztán ajkai szétnyíltak, két fogsora közé kapta finoman a lány fülét, és harapta-szívta, de nem fájt, nem, nem fájt…

Bertina megfordult. Menekült volna...? Arra volt a kijárat, ahol Angela állt? Nem kereste a csapokat. Tétován felemelte a kezét. Angela egyik kezével akkor már a lány arcát simogatta. Aztán keze lejjebb csúszott, pont a melle került sorra. Bertina csodálkozva érezte, hogy most már az ő mellbimbója is keményen feláll, különös érzés volt…

Angela másik keze a lány ölébe tévedt, de nem akart beléhatolni. Csak végigsimította a nedves szőrt, néha le-lecsúszott, egészen oda, ahol combjai találkoztak volna, visszafelé jövet az egyik ujja mintegy véletlenül beleakadt a mélyedésbe, kicsiny szakadék volt ez, és borzongató az érintés…

– Neked is van kezed – súgta a nő és megcsókolta Bertina arcát. Még csak az arcát. Ajánlat, vagy sugallat volt a mondat? Vagy parancs? Bertina tétován emelte előbb az egyik kezét. Nem tudta, hová tegye. De Angela ebben is segített. Amikor megérintette Angela egyik mellét, visszakapta a kezét. Az megint odahúzta, kérlelve, csöppet sem erőszakosan. És akkor Bertina már nem ellenkezett.

Angela úgy tett, mintha a vízsugarak útját követve mosná a lány bőrét, testét.

Bár még nappal volt, Bertina csak kicsit csodálkozott, hogy alig-száradtan, borzongató-nedvesen a hálószobába mentek.

Mindent Angela irányított. A lánynak nem volt szava. Nem is tudott volna dönteni, ha kérdik a véleményét. Ami fél órával korábban a medencében még rémisztőnek és ellenségesnek, talán veszélyesnek és visszataszítónak tűnt – most, a zuhanyból kijövet már egészen másnak látszott. Bertinában megszűnt minden ellenállás Rábízta magát Angelára. Látta, hogy az asszonynak ez mennyire fontos. Bár hogy mi lehet, mi lesz az “ez”, azt még nem igazán tudta. Amit ő tudott ezekről a dolgokról, nagyon kevés volt. Még a lányok és fiúk közti dolgokat is csak nagyjából sejtette. Éjszaka, a hálótermekben lányok között elsuttogott dolgok, egy-egy vaskosabb szó. Meg a homályos, félős elképzelés arról, mi is történhet nő és férfi között az ágyban.

De nő és nő között...? Az árvaházi csöndes beszélgetésekben néha erről is szó esett, de csak ritkán. Talán most a kíváncsiság is dolgozott Bertinában. Ám legfőképpen nem akarta Angelát magára haragítani.

Angela arcán diadalmas és sóvár mosoly ült, egyszerre. Örült, hogy ilyen hamar legyőzte Bertina ellenállását. És élvezte már előre mindazt, amit kapni fog. És azt is, amit adhat. Tapasztalt szeretőként tudta már: ez olykor fontosabb is, mint amit kaphat az ember. Hiszen ha ad, abban is benne van az öröm. A másik öröme az én örömöm is. Ha adok, szolgálom a másikat. Jót teszek vele, és magamat is szolgálom. Örömmel.

Akkor ment le a nap, amikor Bertina lassan leengedte a hátát az ágyra. Ebbe a hálóba csak egyszer, az első napon mert bepillantani. Most viszont már belülről nézte és látta. Belülről érezte. Itt minden olyan puha volt, mintha selyemből lenne. Akárhová nyújtotta a kezét akkor, vagy később, bármit érintett meg, az puha volt. Hűvösen, sikamlósan puha. Mintha nem csupán az ágynemű lenne selyemből – abból volt, hanem talán még a falak, a képek is. Most, amikor a hátán feküdt, vette csak észre a képeket a falon. Mindegyik női akt volt, nem túl nagyok. És mindegyik teltkarcsú nőket ábrázolt. “Az ilyenek tetszenek Angelának. Vajon ilyen vagyok én is, vagy ilyennek lát engem?” – tette fel a kérdést.

De ez a pillanat is elmúlott. Annyi más történt helyette. Bertina hallgatott. Elszorult a torka. Közben furcsa dolgokat érzett.

Angelának mintha tíz keze lett volna. Az ujjai hol itt, hol ott bukkantak fel. Bertina nem tudta, mit tegyen a saját kezeivel, hát tanácstalanul letette őket maga mellé. De Angela finoman elhúzta őket a lány testétől, és a karok belső oldalán simította végig – Bertina beleborzongott, olyan jó volt. Később Angela egyik keze a lábszáránál bukkant fel. Az asszony akkor már az ágy szélén ült, szemét le nem vette a lányról. Előbb Bertina lábán csúsztatta a kezeit, egyszerre mindkettőt, aztán finom ujjai betévedtek a combok közé... Bertina felnyögött. Egyszerre fázott és lett melege, amikor Angela finoman széttolta lábait. Maga is engedett, szétnyitotta őket. A nő ujjai nagyon, nagyon lassan jöttek felfelé. De egyre közelebb voltak oda, ahol… egyszercsak… behatolt az egyik. És Bertina felnyögött.

Aznap nem vacsoráztak. Éjfél is elmúlott, amikor először felkeltek az ágyból. Meztelenül mentek ki a konyhába, enni valamit.

– Jó feneked van. És egyáltalán, nagyon jó a tested – jegyezte meg Angela.

Bertina még mindig teljes zavarban volt. Akadtak pillanatai, amikor azt hitte – meg volt róla győződve! – hogy ez mind csak álom. Elaludt délután a napon, még most is ott fekszik valahol a fürdőmedence szélén. És azt álmodja, hogy Angela leszbikus, igen, ezt alighanem így mondják…

Ugyanakkor el is varázsolta, ami történt. A lelke háborgott, és nem tudta elképzelni, mi van vele. Tétován harapott valamit, nagyon éhes volt. De nem tudta, mit eszik. Amikor a mikrosütő visszatükröző kis ajtajában megpillantotta a jelenetet, megdermedt. Két meztelen nő ült az asztal végén és evett. Gondtalanul, álmosan. Nézte egy pillanatig, kettőig. Oly nehéz volt elhinnie, hogy ez történt.

– Én most… elmennék… aludni – motyogta. Maga is belátta, ostobaságot mondott. De nevetett rajta. Olyan volt, mintha részeg lenne, pedig hát az sem volt még soha. Csak ilyennek képzelte azt az állapotot. Tántorgott és furcsán látta a világot.

Angelának már lehettek tapasztalatai ezen a téren, mert bölcsen bólintott:

– Menj csak. Reggel alhatsz, ameddig akarsz. Én is alszom majd.

Amikor Bertina a hálószobájába tántorgott és lerogyott az ágyba, csak egy pillanatra villant belé: milyen furcsa lesz most egyedül feküdnie itt. Tétován megtapintotta a falat és az ágyneműt. Nem, itt semmi sem volt selyemből. Nem végtelen, szinte provokáló puhaság vette őt körül.

De attól ő még igen mély álomba zuhant.