Nemere István

TŰZVARÁZS

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2015

EPUB ISBN 978-963-387-552-0

MOBI ISBN 978-963-387-553-7

TARTALOM

1. Enyém leszel, város!

2. Munkák és sorsok

3. Vad vágynak engedve

4. Repülés, zuhanás

5. A csapás

6. A pokolban

7. “Egyedül vagyok”

8. “Színvihar”

1.
Enyém leszel, város!

Ella letette a táskáját és körülnézett.

Nem is vette észre, mennyire a fülébe simultak már a város zajai. A pályaudvar mögötte maradt, ott vonatok tolattak és hangosbeszélő harsogott. Elkésett utasok szaladtak, egy piros-kék szerelvény lassan húzott ki a peron mellől. Vasutasok elektromos kocsival postazsákokat vittek, csomaghordó kulin bőröndhalmot egyensúlyozott egy turistacsalád.

Az épület elé érve másféle zajok és látványok várták Ellát.

Jókora téren állt. Balra sárga taxik sora, jobbra buszmegállók. Néhány piros-fehér jármű éppen beállt, egy pedig akkor indult, légsűrítő csukott ajtót, valaki dudált. Itt is siettek sokan, de a fal tövében kopott padokon ráérősen ült néhány férfi. Tanácstalanul körülnézett, aztán lehajolt és megint felvette a táskát. Jó nehéz volt, hiszen ebben volt most az egész élete.

Mögötte maradt az a nagyobb falu, ahol felnőtt. Az intézet, ahonnan ma reggel jöhetett el végleg. A tanfolyamok, iskolák papírjai a táskában lapultak. Elméletileg ezt is, azt is tudnia kéne. De ki hiszi majd el neki…? Senki. “Bizonyítani kell”, ismételgette, aznap már nem először. Délelőtt a buszon, később a vonaton is. És most alig múlott dél, egyszercsak itt volt álmai városában. Soha nem járt még Dinaronban: Némán ismételte el magában, amit otthon olvasott róla. “Dinaron, 50 ezer lakos, fontos ipari és kereskedelmi központ. Vasútvonal, autóbusz-hálózat, távolabb bányák, napenergia-telep, szőlőművelés…” Biztosan volt ott több adat is, de most nem jutott eszébe.

Megállt a tér szélén. Még mindig nézte a házakat. Nem túl magasak, egyáltalán, innen nézve nem látszott nagynak. De a forgalom nyüzsgött és ez kellemesen bizsergette Ella bőrét.

“Enyém leszel, te város!” – mondta magában némán. – “Dinaron, ma új korszak kezdődik számodra!” Aztán töprengve hozzátette: “De bizony az én számomra is…”

Aztán észbekapott – sok dolga van, nem vesztegetheti az időt. Még jó, hogy nem vasárnap van. Szándékosan jött ide munkanapon. Bele fogja vetni magát a dinaroni életbe, méghozzá most rögtön! Minek is várna…?

Megkereste a csomagmegőrzőt, otthagyta a táskát. Megkönnyebbült, amikor csak a retiküljét szoríthatta magához. Félt is ebben az idegen városban. Oly ritkán járt ekkora helyeken. Az intézetből vitték el a lányokat ide-oda, de ritkán. Évente egyszer pár napig járták az országot, sokfelé eljutottak. Dinaron nem szerepelt az akkori útitervekben.

Ella tudta, ma délután két dolgot kell elintéznie, méghozzá okvetlenül. A legfontosabb a lakás, a kocsi várhat, de jó lenne még ma megszerezni. Még csak két óra múlott, a vonaton evett két szendvicset, most hát nyugodtan koncentrált.

Mint kiderült, a város központja ott van egy ugrásra a pályaudvartól. Itt talált hirdetőtáblát. De vett egy helyi újságot is. Az újság címe Dinaroni Napló volt. Amint rálelt a hirdetési rovatra, kereste a lakásbérleteket. Igazán nem nagy lakásra vágyott. Az intézeti közös hálótermek után furcsa lesz majd saját négy fal között lakni – vélte. “Saját” falak, saját lakás…? Az még messze van. Így is örült, hogy annyi pénzt össze tudott kaparni. Szerencsére volt lehetősége dolgozni az utolsó két évben. Még jó, hogy nem kellett rögtön elhagynia az intézetet, amikor tizennyolc lett.

Három telefonszámot hívott fel. Féltékenyen őrzött, szeretett kis mobilja tenyerébe simult, ujja hegyével pötyögtette a gombokat. Az első lakást már kiadták, a második tulajdonosa túl nagy árat kért, így arról azonnal lemondott. A harmadik viszont minden szempontból alkalmasnak látszott, és nem is volt messze. Gondosan felírta a címet, aztán elővette a térképet. Mert azt már a múlt héten megvette – amikor eldöntötte, hogy Dinaronba fog jönni. Maga sem tudta, miért választotta éppen ezt. Talán azért, mert a neve olyan egzotikus, idegenes hangzású volt. Dinaron, Dinaron…! Ez sugallt valami izgalmasat, távolit, rejtélyeset.

A városközpont szélén egy kis dombon nőtt ki a földből az a negyed. Nem villák, hanem társasházak sorakoztak itt. Az egyik fehérre festett épület hátsó traktusában, apró park mellett találta meg a keresett lakást. A bérbeadó – szigorútekintetű jó ötvenes asszonyság – kijött a maga lakrészéből és végigmérte Ellát. A lány rámosolygott. Hiszen alapjában véve ártalmatlan és kedves volt. Ilyennek ismerte önmagát:

– Ella Bottom, húsz éves, portréfestő. Vidékről jöttem, most először vagyok Dinaronban. Itt fogok élni és festeni.

Olyan lefegyverző hittel közölte, hogy még azt a komor asszonyt is sikerült meghatnia. Igaz, az asszonyság takargatni igyekezett hangulatváltozását. De még mielőtt kinyitotta volna Ella előtt a másik ajtót, már tudta, hogy ez lesz a lakója. Érdekes, Ella is meg volt róla győződve.

A lakás meglepően kicsi volt, de hangulatos. A terasz felé üvegezett fal nyílott, voltaképpen jó magas és széles ablak volt ez. Nyugatra nézett, jobb lett volna, ha északra nyílik, de ez sem volt rossz. A csöpp fürdőszoba, a kis teakonyha és a háló-nappali-műterem együttesen is elfért egy kis helyen.

– Százötven euro, minden hónap elsején, előre fizetendő – közölte az asszony. Olyan hangon, ahogyan már a telefonba is mondta. Bár ott szó sem volt az előre fizetésről. De hát Ellának volt még pénze. Fizetett hát, és örült a lakásnak.

Nagy volt a csábítás, hogy szétrakja a holmiját, és otthonosan érezze magát. Egy zuhany is elkelt volna. De erőt vett magán. Tíz perccel az asszony távozása után ismét az utcán volt. Kezében a térképpel navigálta magát vissza a belvárosba. Hamar rájött, hogy használtkocsi-kereskedőket itt nem talál. De újra segített a helyi őrség. A hirdetési rovatban talált címeket is. kiválasztotta a legközelebb lévőt és oda is gyalog ment. “Visszafelé már négy keréken gurulok majd”, ígérte magának.

Csak amikor bement a telep udvarára, konyult le a kedve. Még a legegyszerűbb kocsi is túl drága volt számára. Gyorsan kifordult hát és ment egy másikba. A nap lemenni készült, és amikor odaért, a telepet már majdnem bezárták. A közeli benzinkútról kellemetlen szagokat hozott a szél, tartálykocsiból éppen egy ciszternát töltöttek. Ettől felfordult a gyomra, sohasem rajongott a benzin szagáért. “De ha autós leszel magad is, kedves Ella – buzdította önmagát – bizony meg kell szoknod ezt is!”

A tulajdonos, kopasz, alacsony férfi udvariasan köszöntötte. De látszott, türelmetlen már, hisz itt a zárás ideje. Várta a családja, ez látszott a mozdulatain is.

– Rövid leszek – mondta a lány. – Kicsi kocsi kell, nem túl régi, egyszerűen kezelhető, megbízható. Minderre nincs túl sok pénzem – és kimondta azt az összeget, amit kocsivásárlásra szánt. Amit egyáltalán kifizethet úgy, hogy még legalább egy hónapra való pénze marad az életre.

– Ha rátesz még ötven eurót, akkor megvan, amit keres – a férfi hátravezette. A telep végén egy kis fehér kocsit mutatott, persze rögtön mondta a márkáját, a motor hengerűrtartalmát, ami nem igazán ragadta magával Ellát. De helyes volt a jármű, és valóban, mindössze hároméves. Az kiderült a papírokból is, amelyek az irodában kerültek a lány elé. Kis habozás után azt mondta magának: “Egy fene, viszem! Ma már kocsival akarok beállni az új bérelt lakásom elé!”

A tulajdonos életet lehelt a kocsiba. Most már nem volt annyira sürgős a hazamenetele, még a zakóját is ledobta és valamit állított a motoron, hogy egyenletesen duruzsoljon. “Alapjárat”, mondta jelentőségteljesen és szakértelemmel. Ella pedig legalább ugyanakkora hozzáértéssel bólogatott. Aztán fizetett, átvette a papírokat és beült.

Kissé döcögve indult, de percekkel később már remekül haladt. Csak az első fordulóban… nem talált “haza”. Hát leállt járművével az út szélére, elővette a térképet, megnézte a fordulási pontokat, majd tovább indult. És abban a pillanatban, amikor a nap lebukott a láthatár szélén, sikerült baj nélkül hazaérnie. Leparkolt a ház előtt és már előre élvezte ezt az első, igazán szabad estét és éjszakát, ami várt rá. No meg a napot, a napokat, a heteket, amelyek ebben a csodálatos városban vártak rá.

“Szeretlek, Dinaron” – kiáltotta lelkében a nagy üvegablakban állva. Élvezte, ahogyan sorba kigyúltak a fények és hamarosan egész sárgás lámpa-gyöngysorokat láthatott ragyogó arccal, örömmel teli lélekkel.

Jól aludt és ez újabb örömet adott. Ám másnap reggel elindult a városba, méghozzá kocsival. Már csak azért is, mert be kellett vásárolnia. Útközben ruháit beadta egy tisztítóba. Nagyon élvezte, hogy mindenütt talált helyet, a kiskocsival szépen leparkolhatott bárhol. A városban nem volt túl nagy forgalom, így egyszer sem ijedt meg holmi vadul száguldó járművektől és dugóba sem került. Amikor otthon tanult vezetni, ilyesmi gyakorta megesett.

De a szó – “otthon” – értelmét vesztette. Fájdalom nélkül. Nem kedvelte azt a régi várost, hiszen folyton az árvaságát, a nevelőotthont juttatta eszébe. Így most ennek is külön örült.

Elrohant a belvárosba. Most jött rá, hogy nem kell majd folyton kocsiba ülnie, hiszen minden olyan közel van. Legalábbis az, amit most keresett. Kikémlelte, hol van élelmiszer, hol talál ezt, azt. A női boltok is izgatták, bár jól tudta, most nem maradt pénze semmire. Igyekezett nem gondolni az anyagiakra. Kevés pénze volt. De mindent meg kell tennie azért, hogy fennmaradjon. Az első három-négy hónap lesz a próba. Ez mutatja meg, képes-e az önálló életre…? Már a kifejezés is olyan komoly, felnőttes volt. Nemsokára húsz éves lesz. A huszadik születésnapját vajon hogyan fogja ünnepelni…?

De hát egyelőre ez is nagyon messze volt még. Ha húsz éves az ember, minden rossz messze van, és a jó is várat még magára.

Ella úgy csapongott azon a délelőttön, mint egy madár. Lepke lett, virágról virágra szállt. A legtöbb boltba be sem ment, vagy csak belépett és körülnézett. Igyekezett mindent megjegyezni. Amikor pedig megtalálta az első festők boltját, alig tudta eltépni magát a kirakatok elől. Ide viszont be kellett mennie, hogy kiegészítse szerény felszerelését. Odabent sokkal nagyobb volt a választék, mint abban a másik városban. Olyan ecseteket látott, amikre régen fájt a foga – de amint megpillantotta az árcédulákat, leesett az álla. Hát erre még várni kell, sóhajtotta. És amikor kijött a boltból, azzal vigasztalta magát: “Nem művészet elsőosztályú eszközökkel festeni. Az igazi művész egy letört faággal is festhet”. Amiben ugyan nem hitt, de hát mi mással vigasztalhatta volna magát?

Végre bement a helyi laphoz is, feladni a hirdetését. Egy komorarcú vénlány vette fel, kétszer számolta a szavakat, minden alkalommal más eredmény jött ki neki. Aztán felnézett és hitetlenül, sőt kissé megvetően végigmérte a lányt:

– Maga tényleg festő?

– Az vagyok és még inkább az leszek – mosolygott a lány. Kinyílt, mint egy virág. Mosolya szétterült az arcán, maga volt a szépség. Hirtelen észrevette, hogy többen is feléje néznek. Milyen lehetek? – kérdezte. De csak kifelé menet figyelt fel egy tükröződő ajtóra, amit már kitámasztottak. Özönlött be a meleg levegő. Sudár vagyok, karcsú, állapította meg. Egy pillanattal tovább időzött azon a ponton, ahonnan láthatta magát. Jó a combja, a melle nem túl nagy, de azért igencsak nőies. A haja gesztenyeszínű, a bőre még nem annyira napbarnított, mint szeretné. De hát ez van, egyelőre.

A hirdetés szövegét mormolta déltájban, amikor beült egy pizzára. “Örökítse meg magát a világ és utódai számára. Portréfestő hölgy megfesti arcképét. Telefon…” És odaírta a mobilja számát. Amelyet néha már most is úgy vett a kezébe, hogy “miért nem csörögsz már…?” Holott a hirdetése csak másnap reggel fog megjelenni. És aztán egy héten keresztül minden nap. Nagyon, nagyon remélte Ella, hogy így aztán végre elindul az élete.

A parkoló felé menet észrevett egy galériát. Műkereskedés is volt egyben. Bement, körülnézett. Modern képek lógtak a falon, alig látott köztük olyant, amely megkapta volna a tekintetét, az érdeklődését. Egy idősebb férfi ült a teremben, de a fejét sem emelte fel. Ella körbement, megnézte az egész kirakott készletet, aztán megállt a férfi előtt:

–Jó napot. Önök vásárolnak is képeket, vagy csak eladnak?

A férfi nagyon fáradt lehetett. És kissé beteges is. Igyekezett udvarias lenni, de a jelek szerint ez nem ment neki könnyen.

– Ahhoz, hogy eladhassunk, vásárolnunk is kell. Helyi művészektől, amatőröktől is, bár ez utóbbit ritkán.

– Van forgalom egy ekkora városban?

– A környékről is járnak ide képekért. Ami azt illeti, mi is örülnénk, ha többet adhatnánk el – a férfi a többes számmal nyilván azt jelezte, hogy nem ő az egyetlen érdekelt a boltban. Ella még egyszer körülnézett:

– A fővárosból nem járnak ide?

– Havonta egyszer megfordul itt egy ottani nagy galéria képviselője és megveszi, amit arra érdemesnek talál. Talán van eladó képe?

– Még nincs – felelte a lány titokzatoskodva, – de majd lesz.

A férfi nem értette. Ám behunyta a szemét, nem érdekelte már. Talán önnön teste panaszaira ügyelt? Biztosan beteg, gondolta a lány. És amilyen egyszerű és nyitott volt mindig, hát most sem tehetett mást:

– Mi baja van? Segíthetek, uram? – kérdezte.

Olyan gyermeki volt a kérdés, olyan egyszerű. Ártatlan. A férfi ezt érezte. Látta. Kínos mosoly jelent meg a szája szögletében:

– Semmi… Köszönöm, de majd kilábalok belőle. Ma már túl sokáig ültem itt, ez nekem nem tesz jót. De mindjárt jön a fiam és levált. Hazamegyek, lefekszem. Holnapra elmúlik.

Közben olyan szomorú volt a mosolya, hogy Ella nem tudta, higgyen-e neki? Itt hagyhatja-e? De a férfi most ismét begombolkozott, többé nem nézett rá. Hát Ella elköszönt és kiment. De nagyon lassan. Nézegette a kijárathoz közeli képeket is. Aztán elment.

Meglátott egy mozit. Félóra múlva kezdődött egy film, amiről már hallott és szerette volna megnézni. Már nem kellett arra várni, hogy az otthon egyik nevelője szervez csoportot. Örült, hogy mehetett mások nélkül. Ez is maga volt a szabadság. Különösen, hogy vett egy fagylaltot és mire azzal végzett, éppen bemehetett a kellemes, hűvös nézőtérre.

A moziban volt egy kis mozgás – körülötte. Kevesen voltak, és néhány fiatal ember egyre közelebb ült hozzá. Ella a szeme sarkából látta a dolgot, élvezte is a helyzetet. “Tetszem nekik”. Majd később: “Kedves Ella, roppant népszerű vagy a dinaroni alig-felnőttkorú lakosság hímivarú részében. De ne vidd túlzásba”. Végül is simán otthagyta őket, amikor véget ért a film. Csak egy fiú jött utána és próbált valahogyan szóba elegyedni vele. De Ella udvariasan lerázta. A fiú – volt vagy tizenhét – csak jött utána. Ám amikor meglátta, hogy Ella a parkolóban beül a kocsijába, megértette: nincs esélye. Ez egy kész, felnőtt nő, míg ő csak egy diák… Elkullogott, Ella meg hazahajtott.

A kis szobában felállította az állványt, szétrakta ecseteit. Olyan jól esett mindez – pedig tudta, aznap már nem fog festeni. De minden egyes tubust megnézett, aztán kinyitotta a pasztellkrétás dobozt. Minden árnyalata megvolt, majdhogynem érintetlen kerek kis rudacskák. Olyan jólesett némelyiket a kezébe venni, becsúsztatni ujjai közé. Aztán megfogni finoman, mégis erősen, úgy, ahogyan majd az érdes papír fölé teszi…

A vízfestékek is sorra kerültek. Az ecsetek nem száradtak be. Most minden kis edényét kimosta. Aztán jött az akril, már a szaga is olyan izgató volt. A mappában volt néhány papír, és egy, mindösszesen egy darab vászon. Azt majd keretre feszíti, ahogyan tanulta. Minden attól függ, milyen képet rendel az első megrendelő.

Az első…! Alig várta már, hogy legyen ilyen. Éjszakára töltőre tette a mobiltelefonját. Úgy készült arra a napra, de úgy…

És amikor eljött a reggel, lerohant tejért, süteményért, kefírért. És persze a sarki bódéban vett egy lapot is. A lap címe egy jól megrajzolt “D” betűvel kezdődött. “Dinaroni Napló”. Ella azonnal a hirdetéseket kereste és a lap vége felé rájuk is lelt. Állás, ingatlan, szolgáltatások, elad, bérlet… Az övé az “Egyéb” rovatban jelent meg, mindjárt az elején. “Örökítse meg magát a világ és utódai számára… Portréfestő hölgy megfesti arcképét…” A “hölgy” szót most kissé erősnek, eltúlzottnak érezte. Ő, és hölgy…?

Reggeli közben a telefont leste. “Mi van, dinaroniak? Hát nem arra vártatok már száz éve, hogy jöjjön a városba egy portréfestő…? Már vagy két órája utcán van a lap, no mozogjatok már…!” Ami vidámságnak tűnt, az lassan, az idő múlásával keserűséggé változott. Persze, a többség nem délelőtt olvassa a lapot, gondolta. Majd délután hazamennek, ott várja őket az újság…

Elment sétálni. Vitte a térképet. Nem messze talált egy nagy parkot, megnézte a térképen is, aztán csak rótta a köreit. A telefon a retiküljében. Nem csörgött.

Jól bent járt már a délutánban, amikor végre hívták.

– Ön a portréfestő? – kérdezte egy fiatal férfihang.

– Igen – Ella igyekezett nem kislányos hangon, hanem kicsit mélyebben válaszolni.

– És tényleg megfest engem is?

– Bárkit, uram.

– És ez… mennyibe kerülne?

– Attól függ. Pasztellt akar, vagy olajképet? Tartósat, kevésbé tartósat? És milyen méretűt? Ezt nem lehet telefonon megbeszélni.

– Akkor én még gondolkozom – mondta amaz gyorsan és letette. Biztosan nincs annyi pénze.

Délután már ismét a lakásában ült és előbb csak úgy szokásból feltett egy nagy rajzlapot az állványra. De amikor eldöntötte, hogy vízzel fest, levette és vízszintesre helyezte. Kikevert egy-két színt. A parkban látott virágok ihlették. Vigyázott rá, ne legyenek pontosan olyanok, amilyeneknek ott látta őket. Vagyis a képen másnak tűnjenek, mint a valóságban. Hiszen ő nem fényképész volt.

Ugyanakkor az lesz a jó – értette meg hamarosan, amint megpillantotta az első, még nyers formákat – hogy minden néző tudja azonnal: ezek virágok. A semmi-háttérből emelkedtek ki, némelyik piros volt kicsiny kék széllel. A kék itt – bár nagyon világos, szinte búzavirág-kék volt – mégis a piros árnyékának tetszett. Ügyesen keretezte a piros virágokat, de csak az egyik oldalról. Aztán úgy döntött, a nap csak távolról süt ide, talán fátyolfelhőkön keresztül. Így hát nem nagyon játszik szerepet.

Azon a délutánon még két telefont kapott. Mindkettő csak kérdezősködött. Úgy látszik, érdekelte őket a dolog, de még nem döntöttek. Este viszont volt egy komolyabb hívása is. Alighanem idősebb nő jelentkezett:

– Ön a portréfestő?

– Igen, asszonyom. Milyen képre gondolt:

– Olajra, természetesen. Mikor tudna jönni?

– Már holnap reggel, ha óhajtja. Csak egy címet kérek, és ott majd mindent megbeszélünk.

A hölgy a legkisebb habozás nélkül diktálta a címet, és hozzátette:

– Ez egy régi villa.– csöngessen sokáig, mert nem mindig hallom meg.

“Valami vénség lesz, csúnya, mint egy háború!”, gondolta a lány. Ám később elszégyellte magát. Nem szabad így gondolnia senkire csak azért, mert öreg. És különben is, nem a fiataloknak van pénzük manapság, hanem az idősebbeknek. Tehát készülj fel, Ella – mondta ismét önmagának – hogy általában idősebb emberek fognak veled festetni.

Bárcsak úgy lenne, mit számít, hány éves a kliens – gondolta és ezzel aludt el.

Harmadik napja a városban jól kezdődött. Megint leszaladt, vett egy lapot a reggeli mellé. Persze ellenőrizte – a hirdetése most is ott volt. De már volt több ideje, hát átnézte az újság többi oldalát is. Aztán az eszközeit berakta a kocsiba. A térképen még egyszer megnézte, hol is van az az utca, és útnak indult.

Szépen sütött a nap, kis bárányfelhők úsztak az égen, a fák zöldje pedig nedvzöld volt – ezt a szót szerette Ella, olyan “festőies” volt. Tényleg, ezt a kifejezést csak a szakmai leírásokban olvasta eddig. Örült a szíve, a lelke, és főleg örült a szeme. Nagyon élvezte, hogy festőként is látja a világot. Nem úgy, mint a legtöbb ember, aki csak úgy simán látja a világot, mint mások, mint milliók.

“De a festő az más, az többet lát”, gondolta büszkén és bekanyarodott abba a villanegyedbe, ahol az öregasszony lakott.

A villa csakugyan régi volt, és csöngetni is sokáig kellett. Ella már majdnem elvesztette türelmét, amikor nyikorogva nyílott egy ajtó és kijött valaki a kopott teraszra. Ahogyan a ház, úgy az asszony is valaha jobb időket látott, minden körülmény ezt sugallta. Ella szeme ezenközben – anélkül, hogy tudatosította volna magában – valósággal beitta a színeket, a látványok apró részleteit. Látta hát a sárgás vakolat repedéseit, egy egykor bőven felhordott festék összeszáradt kicsiny lapjait. A kitaposott kőcsempéket a teraszon, a korlát formázott kis oszlopait.

– Jöjjön be, kedvesem.

Az asszony csakugyan volt vagy hetven, ha ugyan nem több. De őrizte régi szépségét. Különösen a szeme volt élénk, fiatalos. Majdnem búzakék, ártatlan tekintet. Csoszogott kissé:

– Fájnak a lábaim. Semmi sem a régi már… Egyet tanácsolhatok, ne öregedjen meg soha, kedves...

– Ella Bottom,

– …kedves Ella. Engem meg Liselotte Hardernek hívnak. Szóval maga tud festeni? Ilyen fiatalon?

– Mozart hat évesen már koncertezett – vágta rá a lány. Ez ebben a pillanatban jutott eszébe és elhatározta, mostantól fogva ezt mondja azoknak, akik a korát kifogásolják. Még jó, hogy nem kérnek tőle valamilyen diplomát! Mintha a festeni tudás attól függene?

– Ez igaz. A legegyszerűbb, ha kipróbáljuk – az öregasszony bement a szobába. Nappali lehetett, öreges rendetlenséggel, itt-ott szerte heverő tárgyakkal. – Itt elég világos van, itt kezdjük el?

– Előbb beszéljük meg, milyen képet szeretne, asszonyom. Utána behozom az eszközeimet a kocsiból.

Ezen hamar túljutottak. Harder asszony elég nagyméretű képet kért. Ella megmondta az árát és a határidőt, és azt, hogy naponta fog jönni, minden délelőtt ilyentájt. Ezek után végre behozta az állványt, a vásznat, amit ott helyben feszített egy gyakorlókeretre. Alapozott fehérrel, megvárta, míg szárad. Segített a kis hordozható hajszárítóval.

Harder asszony közben csaknem elaludt. De észrevette magát, jelképesen feltámasztotta szemhéjait és a lányra mosolygott:

– Éjszaka nem tudok aludni, nappal meg folyton elszundítok.

Beszélt, beszélt. Ez jó volt, legalább elfoglalta magát valamivel és nem gyötörte Ellát kérdésekkel. Mint tették azt olykor az árvaházban a többiek, vagy az a pár nevelő is, aki hagyta magát megfesteni. Persze Ella ott nem kapott pénzt a festményeiért. Legfeljebb néha az otthon vett neki néhány tubus festéket.

Most nagyon igyekezett. A rajz elég jól sikerült, de elég sok idejét elvette. Végtére is, ha valakinek több száz eurót kell fizetnie egy olajfestményért, akkor azt is érezze az ügyfél, hogy sok munka fekszik benne. Nem szabad tehát elkapkodni. De Ella minden számítás nélkül sem volt híve a túl gyors munkának. Szerette a képeit alaposan kidolgozni. Így aztán másfél órával érkezése után kijelentette:

– Kedves asszonyom, mára végeztünk. Ön is alhat nyugodtan. Holnap reggel jelentkezem ismét, addig a képet itt hagynám… valami biztos helyen, ahol nem eshet baja.

Harder asszony szeretettel nézte a lány sürgését. Csak amikor kikísérte, jegyezte meg:

– Ha a lányom nem hal meg tizenkilenc évesen, már ekkora unokám van, mint maga.

Ella erre nem tudta, mit mondjon. Kapkodva búcsúzott hát. Mint akinek sürgős dolga van, pedig hát nem volt más. A telefonja hallgatott.

De csak addig, míg beért a városba. Most férfihang kereste:

– Ön a portréfestő?

– Én vagyok. Ön is képet szeretne…? – a kérdés ösztönös volt. Az “ön is” hadd jelezze az érdeklődőknek, hogy nincsenek egyedül, a portréfestetés bevett, jó dolog, sokan csináltatnak festményt. Akkor majd ők is akarják – remélte Ella.

– Igen, de van egy kérdésem. Tud festeni fényképről is?

– Megoldható. Legalább színes a kép, vagy fekete-fehér?

– Színes, és eléggé nagyméretű. Mint egy könyv.

– Lehet róla szó. Mikor és hol nézhetem meg?

A férfi hangja alapján elég fiatalnak tűnt. Ella csak akkor gondolt rá, hogy bizonyos kockázatot is vállal, amikor bement abba az idegen házba. A megadott cím egy bérház volt, sok lakással, de jobb környéken. Mi van, ha egy sorozatgyilkos csalja őt csapdába? Azért kéne valaki, akinek mindig megmondaná, hová indul. Így nyoma maradna az ügyfeleknek, akik a lakásukra csalják őt… De hát Ellának nem volt senkije. A házinéni aligha örülne, ha naponta diktálna neki címeket, csupáncsak elővigyázatosságból.

Mégis, amikor kiszállt a liftből, rámosolygott a fiatal nőre, aki meg ott szállt be. “Hadd jegyezze meg az arcomat… Majd a rendőrségi körözésen felismer. Addigra persze már régen késő lesz, a pasas rég eltett engem láb alól, de legalább megvan az esély rá, hogy lebukik…” Ez persze kevéssé vigasztalta volna a lányt, hát ő is csak mosolygott a dolgon.

Amikor becsöngetett és megpillantotta a leendő ügyfelet, rossz érzései elszálltak. Egy aprótermetű, lényegében fiatal, de mozgássérült férfi nyitott ajtót. Kicsi bajuszt viselt, ritkás haját hátrafésülte. Látszott rajta, ritkán jön ide vendég és nem titkolhatta apró izgalmát. Amikor pedig végignézett Ellán és látta, milyen szép és fiatalos, még inkább zavarba jött. De ezt is titkolni szerette volna. Világos szemét Ellára vetette, merészen a szemébe nézett. Közben azért a lány azt is látta, hogy a férfi az egyik lábát mereven húzta maga után:

– Vasúti baleset, ne figyeljen rá. Domber a nevem, Anton Domber. Jöjjön be, kérem.

A kis nappaliban minden bútor egyszerű volt. Látszott, a férfit nem veti fel a pénz. Nyilván a baleseti járadékából él, kényszernyugdíjas. A férfi az asztalról felvette a fényképet:

– Róla lenne szó.

A fotón – mint ahogyan Ella előre sejtette– egy fiatal nőt pillantott meg. Talán annyi idős volt, mint ő. Domber lehetett már harminc is. Amikor Ella a képet nézte, a férfi a lány arcát kémlelte. Mintha azt várná, milyen hatást gyakorol rá…? Az ismeretlen lány csakugyan szép volt. Finom vonalak, szabályos arc, okos tekintet. A haja remek keretet adott az egész arcnak, kihozta előnyeit. Ügyes fodrásza és még ügyesebb fotósa lehetett.

– Jobban szeretném élőből festeni, nem képről – mondta.

– Az lehetetlen – Domber hangja megváltozott. Egy pillanatig nézték egymást, aztán a férfi kimondta: – Margarita meghalt.

–Óh, bocsánat. Nem akartam… fájdalmat okozni.

Domber legyintett. Mintha azt mondta volna. “Fájdalmat nem ön okozott, hanem Margarita, azzal hogy meghalt.” Ella gyorsan témát változtatott:

– Szép lány… volt. Szívesen megfestem. Milyen képre gondolt, és mekkorára?

Hamar kiderült, hogy az olaj túl drága lenne Dombernek. De egy pasztell vagy vízfesték meg túl egyszerű. Ő kezdetlegesnek hitte, ezért nem akarta elfogadni. Végül is árban valahol középen, akrilban egyeztek meg.

– Mikorra lesz készen?

– Négy nap – mondta Ella bátran. Még sohasem csinált ilyent, de végiggondolta: délután, ha nem lesz Harder asszonynál, akkor otthon festheti “Margaritát”. Így legalább jól kihasználja az idejét. “Végre rendesen dolgozni fogok…!” – ujjongott némán.

Délután már el is kezdte a munkát.

Azt élvezte a legjobban, hogy nyugodtan és szépen csinálhatta. Mégis az első délutánon csak a vázlattal készült el. Nem akarta összecsapni. Margarita, a halott lány arca kirajzolódott a vásznon, de egyelőre kissé kísérteties volt. Valahonnan irdatlan távolból nézett, mintha a vászon egy ablak lenne, amin keresztül áttekint erre a világra. Vagy csak Ella képzelte így…?

Mindenesetre nagyon jó és szép dolog volt. Amikor este lefeküdt, sok éve először – vagy életében első ízben? – úgy érezte, ez a nap nem múlott el haszontalanul. Tett valamit, aminek volt értelme. És lehet-e ennél többet várni az élet sok tízezer napjától…?